Världens

Crimes

Välkommen
did du hört talas om mannen som åt upp sin älskare till middag? (sidan 116) Vad sägs om kvinnan som löste sitt eget mord från andra sidan graven? (sid. 10) Och de kanadensiska tjuvarna som flydde med lönnsirap värd miljontals dollar? (sid. 64) Inside Världens konstigaste brott kommer du att upptäcka en värld av märkliga fall, från den tragiska berättelsen om Lori Vallow (sidan 42), mormonmamman som hjärntvättades till att mörda sina egna barn, till knarkhandlargänget som offrade själar till Satan för att undvika förföljelse (sidan 20). Utforska hur en grupp metalbands hela musikaliska subkultur blev mordisk (sidan 34), undersök olösta fall som den tragiska tortyren och mordet på Oakey "Al" Kite (sidan 94) och undersök udda mysterier som har gäckat även de mest erfarna detektiverna - som den märkliga "Phantom Barber" i Pascagoula (sidan 68) och de märkliga brev som cirkulerade i Circleville (sidan 100). Så häll upp en kopp lugnande te, sätt dig ner och gör dig beredd på att dyka ner i några av de mest chockerande och märkliga brott som någonsin begåtts..

© Adobe Stock; Getty Images

76

6Världens knasigaste lagar
10Från bortom graven
12Greenbrier-spöket
14"Djävulen fick mig att göra det!"
20Voodoo Godmother26Lesbisk vampyrmördare
34Black Metal-mord
42Monster mormon mamma
50Kidnappningen av  Patty Hearst
60Förbryllande Pilfery
64Den stora lönnsirapsstölden
66Den halkiga historien om
Den irländska smörbanditen
68Den märkliga fantomen               Barberaren i Pascagoula
74Felonious Feline
76Av med hans "huvud"!
80Ingen "god gärning"               Går ostraffad!
82Skräckens hotell
90Weekend på Jeffrey's
94Torterad av hyresgäst?
100Det märkliga fallet med
Circleville-breven
106 Morden i Dali
110Kannibalernas problem                    I paradiset
116Japans kändiskannibal 12450 nyanser av grått	Gone Wrong
130Spotta! Svälj inte..

SinisterÖvernaturlig

Kan människor betingas att döda, från sektliknande edgelord-klickar och radikal religiös indoktrinering till allvarligt Stockholmssyndrom?

BisarrtHjärntvätt

Det paranormala är märkligt till sin natur, från den klassiska undanflykten att skylla på djävulen till spöken som har löst sina egna mord

124

60

LoopyLooters

Stöld är ett vanligt brott, men det finns inget vanligt med dessa bisarra inbrott

MärkligaOmständigheter

Från katter och galna sammanträffanden till att göra karriär på en "Frankenpenis" - dessa chockerande situationer är helt otroliga

74

INNEHÅLL

42

14

GalenMysterier

Olösta brott som har fått några av världens ledande detektiver att klia sig i huvudet i årtionden

MördareKinks

Dessa märkliga perversioner avstår tyvärr inte bara från ett säkert ord, utan från något samtycke överhuvudtaget

Inga återförsäljare av tuggummiEfter att myndigheterna blivit upprörda över att tuggummi slängdes på fel sätt antog Singapore 2004 en lag som förbjuder försäljning av tuggummi, även om det fortfarande är lagligt att faktiskt tugga på det.

Förbjudet att bära byxor
En fransk lag som har funnits sedan 1800-talet och som ännu inte har upphävts säger att det är olagligt för kvinnor att bära byxor. Lyckligtvis innebär två ändringar som gjordes i slutet av 1800-talet att det finns undantag från regeln - men bara när man rider eller cyklar!

Lämna rustningen hemma
A lag från 1300-talet gör det olagligt för rustningar att bäras i parlamentets hus. Den är formulerad så att kevlarvästar och pistoler också är förbjudna. Det är också olagligt att dö i parlamentshuset, eftersom den som gör det har rätt till en statsbegravning.

As tiderna förändras, så gör även lagarna. I dag kan vi tycka att det är rimligt att betrakta vissa handlingar som "kriminella", trots att de en gång utfördes fritt och sanktionerades av myndigheterna. På samma sätt kan vi se tillbaka i tiden och skratta åt meningslösa lagar som en gång i tiden tillämpades strikt för samhällets bästa. Vissa sådana lagar har på något sätt överlevt. Du kommer inte att tro vilka regler som gäller i den moderna världen (även om många av dem faktiskt inte efterlevs!)..

Don'ts och munkarI South Berwick, Maine, tar poliserna sitt munkätande på stort allvar. Så allvarligt att det är olagligt att parkera framför ett Dunkin' Donuts eftersom de platserna är reserverade för poliser.

Knacka inte på dörrar
För att förhindra störande beteende förbjuder en Metropolitan Police Act från 1839 barn att knacka på dörrar utan någon anledning (även kallat "cherry knocking") i London. Lagen förbjuder också alla att flyga drake, slå på dörrmattor och blåsa i horn.

Världens största

VACKASTE LAGAR

Slut på bensin? Otur i oturen
Tysklands Autobahn har ingen hastighetsbegränsning, så även om det är tillåtet att köra som en galning eller en Formel 1-förare är det förbjudet att stanna eller få slut på bensin. Så se till att du har en full tank, och Gud förbjude att den läcker..

Ingen CommandoI Thailand är det olagligt att lämna huset utan underkläder - även om det är oklart hur någon skulle veta det. På tal om att gå kommando är kamouflagekläder olagliga i 11 länder, bland annat Filippinerna, Barbados, Jamaica, Nigeria och Saudiarabien.

Fiskiga affärer
En av de märkligaste brittiska lagarna är inte ens gammal - enligt avsnitt 32 i laxlagen från 1986 är det ett brott att hantera lax på ett "misstänkt sätt". I Portola i Kalifornien är det olagligt att bära med sig en lax in på en bar, och i Wyoming får man inte skjuta en fisk i en tunna.

Skydd av SasquatchI Washington anses Bigfoot vara en utrotningshotad art och därför är det olagligt att döda och fånga dem i fällor. Tidigare ansåg delstaten att handlingen var ett brott, som kunde bestraffas med fem års fängelse.

Sätt på dem handbojor, cowboy
I Blythe, Kalifornien, är det olagligt att bära cowboystövlar om du inte redan äger minst två kor. Så rensa garderoben på dessa kulturellt olämpliga kläder - de är ju inte ett modeplagg, du vet!

Ingen doggy-styleI LA finns en lag som förbjuder hundar att para sig inom 500 meter från en kyrka. Och för människor som gillar det kinky är det olagligt för en man att slå sin fru med en rem som är bredare än två tum utan hennes samtycke.

Hideous? Hide
I San Francisco, Kalifornien, är det inte tillåtet för någon som klassas som "ful" att gå på gatan - vilken gata som helst. Vad som exakt utgör fulhet är inte helt klart.

Raka av den för senare brukAmerikanerna har starka åsikter om ansiktsbehåring. I Alabama är fejkade mustascher olagliga i kyrkan, och i Eureka i Kalifornien är män med mustascher förbjudna att kyssa kvinnor.

Strikta Speedos
I Frankrike måste män följa en strikt klädkod när de simmar i offentliga pooler. Av hygienskäl är endast åtsittande badkläder tillåtna - så brädshorts är definitivt förbjudna.

12

10Från bortom gravenHur Teresita Basa löste sitt eget mord
12Greenbrier-spöket
1800-talsspöket som förrådde sin mördare
14"Djävulen fick mig att göra det!"Fallet från 1981 som ställde djävulen själv inför rätta
20Voodoo-gudmodernBerättelsen om översteprästinnan i det ökändasektgänget Narkosatanisterna
26Lesbisk vampyrmördareHade Tracey Wigginton blodtörst?

20

26

frombortom

denegrav

Det märkliga fallet med Teresita Basa, som löste sitt eget mord från andra sidan graven, fortsätter att förbrylla och fascinera

Ord Catherine Curzon

Filipinska Teresita Basa föddes 1929 och lämnade sitt hemland för att komma till USA som student. Hon bosatte sig så småningom i Chicago, där hon arbetade som andningsterapeut på Edgewater Hospital. Tyvärr fick hennes lugna, stadgade liv ett våldsamt slut den 21 februari 1977, då brandkåren ryckte ut till en brand i hennes lägenhet. De fann Basas nakna kropp gömd under en madrass som hade satts i brand, med en slaktarkniv fortfarande fast i bröstet. Hennes hem hade blivit fullständigt genomsökt.
Utredarna antog omedelbart att branden hade anlagts i ett försök att dölja vad som verkade vara ett motivlöst brott. Basa var omtyckt och anspråkslös; hon var inte den sortens person som hade fiender. På sätt och vis hade branden gjort sitt jobb perfekt och bränt bort alla fysiska bevis förutom ett enda PM med texten "Skaffa teaterbiljetter till A.S.". Polisen misstänkte att AS kunde vara inblandad i brottet, men hade ingen aning om vem det kunde vara. Alla ledtrådar föll platt och Basas pojkvän, som till en början var misstänkt, friades så småningom från all inblandning; Basamördare hade till synes lyckats dölja sina spår helt och hållet.
Nästan sex månader efter Basas död kontaktade hennes andningsterapeutkollega Remibias "Remy" Chua och hennes man, dr Jose Chua, kriminalinspektör Joe Stachula. De berättade för den skeptiske polisen att Remy hade upplevt livliga drömmar och visioner där Basa bad om hjälp. Det hela kulminerade en kväll när Remy började tala med en röst som inte var hennes egen och identifierade sig som Basa. Hon berättade för Jose att hon hade blivit mördad av en man vid namn Allan Showery och bad honom att berätta det för polisen. Men när Remy vaknade hade hon inget minne av vad som hade hänt.
Jose var osäker på hur han skulle gå vidare och bestämde sig för att inte prata med polisen. Detta ledde till ett andra besök från Basa, som talade genom Remy för att fråga Jose varför han inte hade gjort som hon hade bett om. Basa berättade för Jose att Showery var vårdare på sjukhuset och att han hade stulit hennes smycken för att ge dem till sin flickvän. Den här gången bestämde sig paret för att prata med detektiv Stachula. Stachula gjorde en bakgrundskontroll av Showery och fann att han bodde nära Basa; när han talade med andra sjukhusanställda bekräftade de att Showery hade kommit överens om att besöka Basa på kvällen för hennes död för att laga hennes trasiga TV.
När Stachula intervjuade Showery bekräftade vårdbiträdet att han hade försökt men misslyckats med att laga TV:n och därför gått hem. Stachula trodde inte på Showerys berättelse och frågade hans sambo, Yanka Kalmuk, om hon nyligen hade fått några smycken från sin älskare. Kalmuk sa att hon hade det och visade en pärlring och ett jadehänge för kriminalinspektören och förklarade att hon hade fått dem i julklapp. När Basas familj och vänner såg föremålen bekräftade de att ringen och hänget hade varit hennes.
När Showerys historia började krackelera bestämde han sig för att erkänna allt. Han erkände att han hade lämnat Basas lägenhet med en plan om att komma tillbaka senare och råna henne. Hon släppte in honom och han knivhögg henne. Han klädde sedan av hennes kropp i ett försök att vilseleda utredarna att tro att motivet för brottet var sexuellt, sedan kastade han madrassen på henne och tände eld på den.
Showery tog dock sedan tillbaka sitt erkännande och hävdade att polisen hade hotat hans gravida flickvän med arrestering om han inte erkände brottet. Hans advokat yrkade på att åtalet skulle ogillas, men domaren beslutade att Showery skulle ställas inför rätta: polisen hade trots allt solida bevis och ett erkännande, oavsett det bisarra sätt på vilket de ursprungligen fick tipset om att undersöka Showery, vars initialer matchade dem som fanns på PM:et på brottsplatsen.
Trots att rättegången blev en mediestorm kunde juryn inte komma fram till ett avgörande och domaren förklarade rättegången ogiltig. I väntan på en ny rättegång ändrade Showery oväntat sitt erkännande. Han erkände sig skyldig den 23 februari 1979 och fick bara 14 års fängelse för mord, rån och mordbrand. Showery blev villkorligt frigiven 1983 och Basa talade aldrig mer med Remy Chua.

Teresita Basa kom till Amerika från Filippinerna och började ett nytt liv, men det slutade i tragedi

ovan Just som Basas röst hävdade när hon besatt sin vän, hade Allan Showery verkligen gett sin flickvän de smycken han hade stulit från henne
RÄTT Showery begick ett kallblodigt mord för några få smycken; han förväntade sig aldrig att offret skulle komma tillbaka och namnge honom

Han erkände att han hade lämnat Basas lägenhet med en plan om att komma tillbaka senare och råna henne. Hon släppte in honom och han knivhögg henne

© Getty

Spöket
Greenbrier-spöket

På 1800-talet trodde en mordisk make att han hade begått det perfekta brottet, tills offrets spöke besökte hennes mor

När Heaster Shues man begick ett mord trodde han att han hade kommit undan med det. Tack vare ett spöke och hennes mamma hade han fel

OVANFÖR I dag har den anmärkningsvärda historien om Heaster Shues beslutsamhet att se sin mördare straffas till minne av en skylt på West Virginias Midland Trail

greenbrier-spöket

Ioktober 1896 i Greenbrier County, West Virginia, USA, gifte sig Elva Zona Heaster med den lokala smeden Erasmus Stribbling Trout Shue. Trots att Heasters mor ogillade att hennes dotter gifte sig med en man som redan hade varit skild en gång och änka en gång, var hon förälskad och lät sig inte avskräckas. Bara några månader senare hittades Heaster Shue (som hon nu kallades) död vid foten av sin trappa, och dödsorsaken angavs officiellt som "förlossning". När läkaren (dr Knapp) anlände till huset hade den förtvivlade Shue märkligt nog redan klätt om sin döda hustru för begravningen och klätt henne i en höghalsad bröllopsklänning som helt dolde hennes hals.
Även om Heaster Shue lades till vila, fick hon inte frid. Strax efter att hennes mor, Mary Jane Heaster, tvättade ett lakan som hade använts för att vagga dotterns huvud efter hennes död, när vattnet blev blodrött och en illaluktande lukt fyllde luften. Efter att synen klarnat bad Heaster att hennes dotter skulle berätta vad som hade hänt och en kort tid därefter besvarades hennes bön. När Heaster vilade i sängen dök Heaster Shue upp; hon berättade för sin mamma att Shue hade attackerat henne eftersom han inte var nöjd med kvällsmaten hon hade förberett. Han hade strypt henne.
Heaster tog med sig sin berättelse till åklagaren John Alfred Preston och bad honom att utreda saken. Han kände faktiskt redan till skvallret i staden om Heaster Shues död, som av många uppfattades som misstänkt, och gick med på att tala med vittnen och göra vissa efterforskningar. Bland vittnena fanns dr Knapp, som hade undertecknat dödsattesten, och som erkände att han inte hade gjort en grundlig undersökning av Heaster Shues kvarlevor innan han fastställde dödsorsaken. Detta var mer än tillräckligt för att Preston skulle låta gräva upp hennes kvarlevor och genomföra en fullständig obduktion för att fastställa dödsorsaken.
Den 22 februari 1897 fördes Heaster Shues lik in i Greenbriers skolhus och lades ut. Där, under en tre timmar lång obduktion som bevittnades av hennes änkling, upptäcktes det att hon hade brutit nacken. Hennes luftstrupe var krossad och på strupen syntes tydligt fingeravtryck. Det kunde inte råda någon tvekan: Heaster Shue hade blivit strypt till döds.
Shue satt fängslad i Lewisburg anklagad för mord. Hans första fru vittnade om att han hade varit våldsam, medan hans andra fru hade dött under mystiska omständigheter inte långt efter deras äktenskap, precis som Heaster Shue. Märkligt nog var Shue öppen med sin ambition att vara gift med inte mindre än sju kvinnor. När han satt i fängelse i väntan på rättegång avslöjade han sina planer på ytterligare fyra äktenskap för journalister och berättade att han inte tvivlade på att han snart skulle vara en fri man. Enligt Shue var bevisen mot honom helt enkelt inte tillräckligt starka.
Rättegången mot Shue för mordet på hans hustru inleddes den 22 juni 1897. Åklagarsidans huvudvittne var Heaster, modern som hade talat med sin dotters ande. Preston var dock mycket noga med att undvika alla diskussioner om spöken eller meddelanden från andra sidan graven, och höll sig istället till fakta i målet. Försvaret visade naturligtvis ingen sådan känslighet. Shues advokat utsatte Heaster för ett aggressivt korsförhör där han försökte misskreditera henne genom att fokusera på det övernaturliga besök som hade satt åklagarens boll i rullning. Heaster lät sig dock inte avledas och hennes berättelse varken vacklade eller förändrades. Hon hade övertygat stadsborna, hon hade till synes övertygat Preston och nu gjorde hon ett mycket bra jobb med att övertyga juryn också.
Shue befanns skyldig till mordet på sin fru den 11 juli och dömdes till livstids fängelse. Detta var inte tillräckligt för stadsborna, som försökte släpa ut honom ur fängelset och lyncha honom, men hindrades från att genomföra sin plan. Shue var intagen på West Virginia State Penitentiary i Moundsville i tre år och dog av en okänd sjukdom den 13 mars 1900. Heaster Shues spöke tystnade efter att han dömts; nu när rättvisa skipats kunde hon äntligen vila i frid.

ovan Mary Jane Jane Heaster hade motsatt sig sin dotters giftermål från första början; hon var fast besluten att hennes mördare inte skulle komma undan utan straff
längst ner Heaster Shuehittades död i sitt äktenskapliga hem; medane dödsorsaken uppgavs vara förlossning, men hon hade i själva verket blivit strypt av sin make

© Alamy

"DeteDjävulen
doit!"

galenemig

Enligt advokaterna hade djävulen själv kommit till Connecticut;
men spelade demonisk besatthet verkligen någon roll i en mordrättegång 1981?

Kom kom djävulen verkligen till småstaden Connecticut 1980 för att terrorisera en familj och kräva en oskyldig mans liv?

In ett sömnigt hörn av Connecticut i juli 1980 följde 11-årige David Glatzel med sin familj för att hjälpa sin syster Debbie och hennes pojkvän Arne Cheyenne Johnson, som var trädkirurg, att flytta in i sitt nya hem. Under den resan, enligt David, blev han attackerad av en varelse som liknade en Halloween-djävul, som berättade för honom att den skulle ta hans själ. Den natten skakade familjen Glatzel av skräck när deras hus utsattes för smällar som var tillräckligt hårda för att skaka väggarna, konstiga ljus och oförklarliga ljud. Det var bara början på en av de märkligaste episoderna i amerikansk kriminalhistoria.
Under månaderna som följde blev paret Glatzel övertygade om att David var besatt. Han drabbades av kramper, skällde ut sina föräldrar och gick till angrepp mot sina familjemedlemmar; den cyniske skulle kanske säga att allt detta är en del av att vara tonåring, men Glatzels trodde annorlunda. De spelade in timmar av ljudinspelningar och tog många fotografier som visade Davids våldsamma incidenter, även om dessa inte var det otvetydiga bevis som Davids mamma Judy hade hoppats på. David började skolka och gå upp i vikt, familjen satt uppe hela nätterna med honom i skift för att vara på den säkra sidan om han skulle få en ny attack, och inte ens en välsignelse av deras hem verkade leda till något. Glatzels var på bristningsgränsen, eldade av religiös glöd, rädsla och utmattning. Efter att ha sett de kända demonologerna Ed och Lorraine Warren på TV kallade Judy in paret. Hon hade imponerats av deras beryktade undersökningar av spökfallet i Amityville och var säker på att Warrens skulle kunna hjälpa till. För Judys man och äldste son var det dock inget konstigare än ett utbrott från en tonåring. De var ensamma i familjen om att vägra tro att David var besatt av en demon.
Familjen Warren letade efter nästa stora händelse och var säkra på att de hade hittat den i David. Judy, en katolik som hade uppfostrat sina barn i kyrkan, var fast besluten att göra vad som helst för att engagera Warrens, men de behövde inte övertygas. Paret Warren var födda showmänniskor och hade gjort sina karriärer som demonologer till en framgångsrik pengamaskin. Lorraine, som påstod sig vara synsk, och Ed, som var demonolog, tog inte emot någon betalning för sina tjänster från de familjer som sökte deras hjälp i Amityvilles kölvatten, utan gjorde istället lukrativa framträdanden i media och skrev på dyra bok- och framträdandekontrakt. Föga anade de att Glatzels skulle bli deras nästa handelsvara.
Direkt efter att ha träffat David påstod Lorraine att hon kunde se en illvillig svart dimma sväva bredvid honom. De blev nästan dagliga besökare i huset och katalogiserade ett stort antal incidenter, inklusive mordhot,

Davids familj skakade av skräck när deras hus utsattes för smällar som var tillräckligt hårda för att skaka väggarna, konstiga ljus och oförklarliga ljud. Det var början på en av de märkligaste episoderna i amerikansk kriminalhistoria

Idag.., David Glatzel vidhåller att han verkligen var besatt. Han är fortfarande plågad av sina barndomsupplevelser i centrum av strålkastarljuset

Arne Cheyenne Johnson utmanade demonen som var besatt av David att lämna pojken och komma in i honom istället. Och bara så där blev David botad

tills den katolska kyrkan till slut gick med på en serie exorcismer. Det var under en av dessa ceremonier som Johnson utmanade den demon som var besatt av David att lämna pojken och komma in i honom istället. Och bara så där blev David botad. Hans anfall upphörde, morrningarna och de gutturala utbrotten upphörde och han kunde gå tillbaka till skolan och återuppta det liv han hade haft innan han uppenbarligen var besatt. Lorraine hävdade senare att hon hade lämnat in en rapport till den lokala polisen och varnat dem för att Johnson hade begått ett fruktansvärt misstag: att bjuda in till besittningstagande, varnade hon, kunde bara sluta i våld.
Men historien slutar inte där.
I november 1980 tog Debbie Glatzel ett jobb som hundfrisörska på Brookfield Pet Motel, där hon arbetade för en man vid namn Alan Bono, som nyligen hade flyttat till staden. Bono bodde i en lägenhet på Pet Motel och han erbjöd Debbie och Johnson en egen lägenhet på samma ställe. Även om paret hade bott hos Debbies familj för att få hjälp med att hantera Davids olika utbrott, hade händelserna lämnat dem splittrade och den nya lägenheten erbjöd dem en nystart utan dåliga minnen. Debbie bestämde sig för att ta jobbet och hon och Johnson flyttade in i lägenheten.
Den 16 februari 1981, cirka fem månader efter exorcismen, sjukanmälde sig Johnson från sitt arbete på Wright Tree Service och gick till Debbie på jobbet. Där fick de sällskap av hans syster Wanda och Debbies nioåriga kusin Mary samt Bono, som bjöd ut gruppen på lunch. Bono och Johnson började dricka mycket, så mycket att när Debbie tog med sig flickorna på pizza fick hon en känsla av att det kunde bli problem på vägen.
När Debbie, Wanda och Mary kom tillbaka till kenneln fann de Bono och Johnson berusade och upprörda. Debbie bestämde sig för att bryta upp samlingen vid denna tidpunkt, men Bono grep tag i Mary och vägrade släppa henne. Johnson ingrep och krävde att Bono skulle släppa Mary, vilket han också gjorde och valde istället att gå i närkamp med Johnson. Vid det här laget ställde sig Debbie mellan de två männen, desperat att bryta den hotfulla konfrontationen, men Johnson drog en kniv och stack den i Bono flera gånger. Han dog av sina skador på sjukhus senare samma dag.
När polisen plockade upp Johnson en kort bit från mordplatsen hävdade han att han hade fått en blackout. När han sattes in i bilen berättade Johnson för den gripande polisen, sergeant Gordon Fairchild, att han behövde hjälp med ett alkoholproblem och att han aldrig hade haft för avsikt att skada någon. När Johnson anlände till stationen fick han veta att Bono hade dött av sina skador; han blev osammanhängande och föll sedan omedelbart i djup sömn. När han vaknade anklagades Johnson för överlagt mord; hans borgen fastställdes till 125.000 dollar och han transporterades till Bridgeport Correctional Center.
Mordet skakade Brookfield, som inte hade sett ett mord under de 193 år som gått sedan staden grundades. Men om mordet var chockerande så steg det till en helt ny nivå av konstighet när Johnsons advokat, Martin Minnella, presenterade sitt djärva försvar. Johnson,

Ed och Lorraine Warren var konstnärer som blev demonologer och som hävdade att de bara agerade i Glatzels bästa intresse

OVANFÖR Johnsons mamma Mary och flickvän Debbie stod vid hans sida under helaut rättegången och hans fängelsevistelse. Han och Debbie gifte sig gifte sig strax innan han släpptes

Minnella hade för avsikt att argumentera för juryn, inte var skyldig till mord, eftersom han hade varit besatt vid tidpunkten för mordet. Kort sagt, djävulen fick honom att göra det.
Enligt Minnella hade Johnson utmanat demonen som besatt David Glatzel att ta honom istället i oktober, och den hade gjort just det. Debbie skulle vittna om att hennes pojkvän sedan dess hade upplevt blackouts och transer och uttalat djupa, omänskliga morrningar. Utan tidigare brottslig inblandning och utan våldsam historia - även om han förvisso bar en fickkniv - var Johnson helt enkelt inte den typ av man som skulle begå mord. Han hade spelat i Little League, sjungit i kyrkokören och till och med köpt en bil till sin mamma med pengar från pappersrundan så att hon slapp åka buss. Det, enligt Minnella, lämnade infernalisk påverkan som den enda möjliga förklaringen.
Det var första gången som demonisk besatthet hade använts som ett brottsligt försvar i USA och, föga förvånande, fick det medierna att gå i taket. Minnella flög till Storbritannien för att träffa advokater som hade planerat att använda besatthet som försvar i brottmål, även om de aldrig kom så långt som till rättegång. Paret Warren hoppades naturligtvis på att få en chans och ställde sig till Johnsons försvarsgrupps förfogande om det skulle behövas. Paret Warren hade faktiskt redan engagerat sig genom att besöka Brookfields polisstation dagen efter mordet för att berätta för poliserna att han var besatt. De gav sig också ut i medierna, utlovade en bok-, film- och föreläsningsturné och diskuterade med alla som frågade vad de visste om fallet. För vissa var det hela naturligtvis lite för knasigt. Det fanns gott om fall där en person hade begått våldshandlingar som de skyllde på djävulen; alltid fanns det två förklaringar: psykisk sjukdom eller enkla lögner. Än så länge hade djävulen inte ställt upp i rätten. Detta avskräckte inte Minnella, som hade för avsikt att kalla de präster som hade drivit ut David och tvinga dem att vittna.
Rättegången inleddes den 28 oktober 1981 i Connecticuts Superior Court i Danbury. Den leddes av domaren Robert Callahan, som tålmodigt lyssnade på Minnella när han förklarade sig oskyldig i kraft av besittning, en förklaring som han avsåg att bevisa genom att på ett klokt sätt använda sig av export och vittnen. Så snart Minnella hade avslutat sin inledande plädering avvisade Callahan försvaret med motiveringen att det inte fanns någon bevisning som kunde styrka besittning som företeelse. Av det skälet, sade domare Callahan, skulle det vara ovetenskapligt och olämpligt att använda besittning som ett straffrättsligt försvar. Med detta i åtanke skulle alla vittnesmål som försökte använda exorcism och demonisk besatthet som försvar för mord avvisas och alla vittnen utvisas. Han uppmanade juryn att inte vid något tillfälle ens tänka på besatthet som en förklaring till mordet, eftersom det helt enkelt inte skulle tillåtas. Vid denna tidpunkt reste sig representanter för den katolska kyrkan, som hade följt förhandlingarna, och lämnade rättssalen, utan tvekan med lättnadens suckar ekande efter sig. Med sitt planerade försvar krossat i bitar såg det dystert ut för Johnson när rättegången fortskred och Minnella svängde sin plädering mot självförsvar. Det berättades om svartsjuka triangeldramer och om en fylla som slutade med döden. Inget nämndes om innehav. Juryn överlade i tre dagar innan den återkom med en dom den 24 november 1981 och fann Johnson skyldig till dråp av första graden. Den 18 december 1981 dömdes Johnson till mellan tio och 20 års fängelse. Under fängelsetiden gifte sig Johnson och Debbie; han släpptes efter att ha avtjänat knappt fem år och uppvisat ett exemplariskt uppförande.
Tillsammans med författaren Gerald Brittle publicerade paret Warren 1983 en bok om fallet med titeln Djävulen i Connecticut. Även om de hävdade att vinsten delades med Glatzels, rapporterade familjen att de bara hade fått cirka 4.000 dollar, jämfört med Warrens rapporterade 81.000 dollar. Mer än två decennier senare, när boken återutgavs 2006, stämde David och Carl Glatzel Jr författaren och utgivaren. Även om David och Debbie alltid höll fast vid sin berättelse om att Davids och Johnsons ägodelar var äkta, trodde Carl att det hela hade varit en bluff som familjen Warren hade hittat på och att David bara hade gått med på det i hopp om att göra sin familj rik. Mordet på Bono motiverades enligt Carl av svartsjuka och Johnsons besatta tro på att hans flickvän låg med sin arbetsgivare.
Carl avslöjade senare bombnedslagsbevis som ger en helt ny vinkel till Davids rapporterade innehav. Han hävdade att hans mor hade drogat familjen med sömnmedlet Sominex, vilket ledde till audiovisuella hallucinationer, minnesluckor och andra långsiktiga biverkningar. Fallet har lett till minst två filmer; en TV-film 1983 med titeln Fallet med demonmordetoch 2021 The Conjuring: The Devil Made Me Do Itsom drog in mer än 200 miljoner dollar. År 2023 släppte Netflix en dokumentär med titeln Djävulen i rättegångsom granskade fallet på nytt och innehöll intervjuer med de inblandade samt arkivmaterial och rekonstruktioner.
Det finns inga enkla svar i det här fallet och för troende ger det en skrämmande inblick i ondskans makt och inflytande. För dem som inte tror på demonisk besatthet är det inget annat än en djärv satsning, ett försök att komma undan med att ta ett liv genom att sälja en Halloween-skräckhistoria som ett försvar.
Även om Debbie Glatzel gick bort 2021, förblev hon gift med Johnson fram till sin död. Johnson hävdar att han var besatt vid tidpunkten för mordet och David håller med, fast i sin tro att Johnson blev besatt när han tog sig an den demon som hade plågat honom. David tror dock att familjen Warren utnyttjade hans familj för att få pengar, och hävdar att de lovade honom att han skulle bli rik och berömd som ett resultat av hans besatthet. Tyvärr är de överlevande Glatzel-syskonen inte nära, var och en har påverkats av händelserna som ägde rum tillbaka på 1980-talet.
Mer än 40 år efter Bonos död fortsätter det tragiska fallet att fascinera både true crime- och paranormala entusiaster. Som domare Robert Callahan sa kan det inte finnas några konkreta bevis för besatthet och av den anledningen fortsätter konversationen på båda sidor av debatten. Med böcker, artiklar, filmer och dokumentärer som fortsätter att göras och en allmänhet som är hungrig efter mer och mer konstigheter är det osannolikt att försvaret för demonisk besittning kommer att förlora sin fascination när som helst snart.

Det var första gången som besatthet av en demon hade använts som försvar i USA och, föga förvånande, fick medierna att gå i taket

OVAN Johnson högg ihjäl sin flickväns arbetsgivare; han tänkte dock hävda att djävulen fick honom att göra det
OVAN, VÄNSTERFallet med Johnson användes för den tredje filmen i The Conjuring serien, som alla fokuserar på kända fall som Lorraine och Ed Warren tog sig an

© Alamy; Getty

OLYCKSBÅDANDE ÖVERNATURLIG

Gudmor

Huden var klar, dragen starka och ögonen riktade rakt fram medan den rituella röken steg omkring dem. Åskådarna (som sökte sina hjärtans önskningar) var livrädda. Det var en känsla som var lika berusande som de drogpåverkade höjder som figurens "magi" skulle skapa

Ord Dr K Charlie Oughton

Ovanstående Sara Maria Aldrete fick namnet "La Madrina", som betyder "gudmodern" på spanska, av Adolfo Constanzo när hon anslöt sig till hans kult
Till vänster Grannarna vågar inte gå in i Adolfo de Jesus Adolfo de Jesus Constanzo, eftersom de hävdar att det är förhäxat

Sara Aldrete är en kvinna med motsägelser. Detta blonda bombnedslag med en kropp som en amazon är över 1,8 meter lång och var en stjärnelev på sitt college. Men när lektionerna var slut körde hon över gränsen till Mexiko för att bli La Madrina - översteprästinna i drogkartellkulten Narcosatanica. Tillsammans med sin tidigare älskare Adolfo de Jesus Constanzo ledde hon ritualer där de torterade och sedan tillagade människooffer för att skydda de hantlangare som transporterade organisationens marijuana till när och fjärran. Sara dömdes 1990 och hävdar att hon faktiskt hölls fången och tvingades delta medan Constanzo ledde riterna, men tidigare vänner blev senare skrämda när de mindes hennes kunskaper om det ockulta långt innan hjärnan slog igenom.
Hubble-bubbla,
dubbla problem!
Sara växte upp i Matamoros, en gränsstad mellan Mexiko och USA. Hon bodde hemma hos sina föräldrar men åkte varje dag till Brownsville för att studera på Texas Southmost College. Sara var inte vanlig, utan över genomsnittet - hon stod på hederslistan för sina goda betyg, hade vunnit skolans Outstanding Physical Education Award, undervisade i aerobics och hade ändå tid att arbeta för collegeadministrationen för att öka det ekonomiska stöd som hon fick för sina studier. Hennes studiekamrater och lärare (inklusive en antropologiprofessor som undervisade om religiösa ritualer) tyckte att hon var en bra tjej och helt hängiven. Det är ett under att hon inte också födde upp söta hundvalpar, så sund var hennes image på den tiden.
Men som den tidigare vicesheriffen George Gavito kommenterade var det inte ovanligt att studenterna på gränsen hade olika liv på båda sidor om den: "Sara korsade gränsen till Mexiko och blev någon annan", sa han. Hon var en resident alien med tillstånd att vistas i båda länderna. Det uppmärksammades senare att hon, för att vara en person med ekonomiskt bistånd, alltid lämnade campus i en ny bil som var utrustad med vad tidningarna på den tiden rapporterade som "en mobiltelefon", vilket var praktiskt taget okänt 1989. Sara fick pengar och, verkade det som, kanske mer, från någon eller några andra.
Mexiko är förenat med de frias land, men det är inte bara välstånd. Huvudstaden domineras av Metropolitan-katedralen, den äldsta och största i Latinamerika. Det är en flammande sol av guld och de religiösa ikonerna av jungfrun och barnet, omgiven av helgonen. I den livliga stadskärnan är affärerna fyllda med dyra religiösa prylar, från statyer av den välsignade Maria till kyrkklockor i kyrkostorlek, så att kunderna kan återskapa upplevelsen av det heliga huset hemma. Men om man lämnar huvudgatorna är det en helt annan sak. Överflödet upplöses snabbt i nedgångna avenyer, som ändå är fulla av vackra, vindkyssta helgedomar. I turistbroschyrerna uppmanas resenärerna att hålla sig till huvudstråken för att undvika korrumperad polis eller att bli kidnappade för små lösensummor av oreglerade taxifirmor. På platser där fattigdomen står för dörren söker människor befrielse, antingen genom en gud eller genom droger som används för att dämpa desperationen - i Mexiko kan de två gå hand i hand.
Tvinnad syster
Sara kan ha velat fly från sitt livs trista miljöer - ett hagelbröllop som ägde rum när hon bara var ett barn. För att klara av känslornas orkan följde hon den gula dammiga vägen till farans drama och Adolfo Constanzos gömställe. Han var en karriärkriminell och hade lagt märke till att Sara dejtade en av hans rivaler och hade kopplingar till den ökända Hernandez-kartellen, så han tog initiativ till ett möte med henne. Om hon kunde övertalas att tillbe vid hans altare skulle han kanske kunna övertyga henne om sin egen förmåga att ha makt över hans män.
Adolfos intensiva karisma var en omedelbar attraktion för den unga flickan. Hans självförtroende kan mycket väl ha varit inbyggt i hans släkt, för hans familj hade utövat Santeria - en form av ockultism eller häxkonst - i åratal. Den gör anspråk på att vara äkta vara snarare än den typ av illusion som förknippas med scenmagi. Ockultism kan i teorin vara vitt eller svart, bra eller dåligt, eller vilket antal gråzoner som helst i mitten. Det beror på hur den används, och det finns naturligtvis en stor debatt om huruvida den fungerar eller inte. Vad det definitivt kan göra är att ge utövaren en air av mystik som kan göra dem - eller idén om den magi de påstår sig kunna göra - oemotståndliga för dem som letar efter något som saknas i sina egna liv. Huruvida ockultister har övernaturliga krafter eller inte blir oväsentligt eftersom de kan ändra människors beteende om dessa människor tror att deras beteende kan ändras. Lägg till denna "kraft" det faktum att Adolfo också var stilig, och det är inte svårt att se hur Sara föll för honom, och han sägs ha lärt henne hur man kontrollerar själva döden.
Trollkvinna i samhället
Häxkonstens glamour ökade eftersom sekten hade att göra med några mycket mäktiga människor. Olika typer av ockultism är populära i Sydamerika och precis som med religion kommer de troende från samhällets alla hörn. Mexikos "who's who", från poliser till politiker och berömda kändisar, besökte "El Padrino" - gudfadern Adolfo och hans trollkvinna Sara. De skrev in sina namn i den bok som innehöll de mystiska symboler som låg till grund för alla ritualer. Efter denna formalitet skulle sökarna förklara sina innersta önskningar - "innerst" var det avgörande ordet, eftersom Adolfo var specialiserad på människooffer. Han hade "utvecklat" den santeria som hans förfäder hade visat honom och korsat den med offermetoder i Palo Mayombe-stil från Kongo. Det är vanligt inom folkmagi över hela världen att placera saker, inklusive ädelmetaller och djurdelar, som representerar syftet med besvärjelsen i en behållare innan man utför en ritual för att ge den kraft. Lyckliga kaninfötter är en kvarleva av denna praxis, men Adolfo bytte ut djur mot människa. Om han ville förbereda en styrkedryck för en klient, skulle han lägga till mänskliga muskler i sin kruka eller nganga. Söker du förnyad vitalitet? Det skulle kräva offret

Ovan Adolfo Constanzo, "Matamoras gudfader", introducerade Sara för häxkonst och mörk magi och gjorde henne så småningom till översteprästinna i sin kult

ovan Mer än ett dussinkroppar hittades i flera gravar på kultplatsen, inklusive den saknade universitetsstudenten Mark Kilroy

Rätt överstAldrete dömdes 1990 till sex års fängelse för kriminellt umgänge, men 1994 dömdes hon för flera mord till ytterligare 62 års fängelse

Höger bottenNär polisen gjorde en razzia på Adolfos ranch hittade de den här kittel som innehöll ben, ett sköldpaddsskal, huvudet och klorna från en tupp, ett gethuvud och en hästsko

det är inte svårt att se hur Sara föll för Adolfo, och han sägs ha lärt henne hur man kontrollerar döden själv

Vilken häxa?

Narcosatanica-kulten var en sammansmältning av olika ockulta traditioner. Dessa inkluderade:

Santeria
Afrika
Santeria har sitt ursprung i Yoruba-religionen i Afrika och är en dyrkan av landets elementarandar, eller Orisha, förklädda till romersk-katolska helgon. Den fördes till Amerika av yorubaslavar som ville hedra sina traditionella seder utan sina herrars vetskap.
Bland annat används spådomar och trans, trummor och dans som ett sätt att kommunicera med förfäderna. Initierade präster och prästinnor kan också rituellt offra djur under ceremonierna. Santeria var ursprungligen en förolämpande term som betyder "helgon" och som användes av slavägarna för att indikera att slavarna skulle ha lätt att konvertera till kristendomen. Utövarna föredrar att kalla sin religion för Regla de Ocha eller "Orishas regeringstid".

Palo Mayombe
Kongo
Detta trossystem utvecklades i det spanska imperiet bland centralafrikanska slavar som hade kommit från Kongo-regionen och innebär att naturföremål som kallas nganga - särskilt pinnar - kan besitta krafter som ofta är kopplade till de dödas andar. Man tror att dessa andar kan åkallas genom ritualer för att få hjälp eller vägledning. I ritualerna används ofta föremål som ben, även från människor, och bruket har kopplats samman med gravplundring i Venezuela och New Jersey i USA. Andra, mindre kontroversiella aspekter av systemet inkluderar stridsdans och musik. Alla Palo Mayombe-utövare använder dock inte mänskliga kvarlevor eller föremål som kan kopplas till brott.

Denna rituellt offrade kyckling hittades också när polisen gjorde en razzia på Adolfos ranch

Brujeria
Latinamerika
Brujeria är inriktad på divination - att försöka hitta dold information. Den använder metoder som astrologi, spådomskonst och nekromanti - kommunikation med de döda. Med fokus på naturens andar används även substanser som svamp, peyote och koka för att framkalla religiösa visioner och förändrade mentala tillstånd. Även om fokus ligger på att använda trollformler och trolldrycker för att skapa effekter, kan utövarna också tillhandahålla curanderismo, ett healing-system.

Blodiga väggar, brännmärken på golvet, ett altare och ljus hittades av polisen när de gjorde en razzia i det lilla sovrummet som Sara hade i sina föräldrars hem

av ett litet barn eller kanske till och med ett nyfött spädbarn. Lik som saknade hjärtan, hjärnor och ryggkotor hittades nedgrävda i närheten av Narcosatanicas rituella skjul.
Handeln gick snabbt, men i den mexikanska undre världen var det droger som gällde. Sektens nästa uppdrag var att planera hur de skulle hålla sina smugglande mulor utom synhåll för polisen, och för detta behövde de hjärnor. Flera akolyter skickades till en gata som var populär bland vårens studenter för sina billiga drinkar och sitt blomstrande nattliv. Där stötte de på Mark Kilroy, en smart läkarstudent och en alltigenom god amerikan. Han kidnappades på en sidoväg, fördes till ritualstugan och mördades.
Publiciteten kring detta sista mord ledde till att polisen sökte upp hyddan.
Rättsväsendet hade inte lyckats gripa gänget, vilket enligt den före detta vicesheriffen Gavito till stor del berodde på att många mexikanska poliser tror på magi lika mycket som civilbefolkningen gör. För dessa poliser måste det ha känts som en resa till Oz att ge sig iväg för att träffa den store och fruktansvärde sektledaren och återvända med trollkarlens huvud som belöning för deras trots.
Gavito, en stor, livlig man med många års erfarenhet av polisarbete, var själv med på expeditionen. Han visste att folk skyddade kultisterna av rädsla för att arméer av anhängare, förmodligen drivna av helvetets lågor, skulle flyga iväg mot alla som försökte stoppa dem. Gavito visste att dessa vingar skulle behöva klippas. Han plockade upp sin egen pålitliga plaststav och ringde det magiska numret till media för att avslöja de vilseledda droganhängarna.
Den eftermiddagen drog ett polisteam undan ridån för Narcosatanicas hemlighetsfulla värld. De, liksom Sara, följde den gula dammiga vägen till ett litet skjul med grönt tak omgivet av ett nedfallet trästaket. Till skillnad från Sara, och med logikens hjälp, tände de eld på en av de rituella krukorna som hade lämnats utanför. Ett drakiskt skrik av lågor uppslukade byggnaden. Varken demon eller hantlangare materialiserades och lögnen om parets oövervinnlighet fångades på film och sändes till tv-apparater över hela landet. Det spelade ingen roll om magi var möjlig eller inte, Adolfos var inte tillräckligt stark för att besegra mexikansk lag, och han flydde och tog Sara med sig.
Sara, Adolfo och andra viktiga kultmedlemmar blev senare inringade av polisen. Adolfo valde döden framför fängelse och blev skjuten av en av sina anhängare. Sara togs i förvar.
Det finns ingen plats som hemma
"Jag vill träffa min far", sa Sara när hon ställdes inför rätta. Hon hävdade att Constanzo hade tvingat henne att gömma sig med honom och att hon bara hade känt till morden genom TV-rapporter. Vidare bad hon att få framföra sina ursäkter till Mark Kilroys familj, och medkultisten Alvaro de Leon Valdez stödde hennes påstående att hon inte var inblandad i morden. Med det sagt är det troligt att hon ville slå klackarna i taket och återvända till Matamoros, innan lagen gjorde det i alla fall..
Blodiga väggar, brännmärken på golvet, ett altare och levande ljus hittade polisen när de gjorde en razzia i det lilla sovrummet som Sara hade i sitt föräldrahem. Andra berättelser började komma upp till ytan. De hade inte verkat vara något annat än oskyldig excentricitet från ett smart men rastlöst sinne, men nu var de olycksbådande: skolkamrater mindes smyckena som hon hade varnat dem för att röra så att de inte skulle skada dem och folk mindes hennes upprepade visningar av De troendeen film om en sekt som utövar magi för att bli rik. Hennes vänner tänkte om först i efterhand när hon efter en filmvisning reste sig upp och med en märklig röst talade om ockultism. Hon hade intressen i offermagi och var med sektmedlemmarna när hon hittades. Om hon någonsin hade "tittat bakom gardinen" för att se hur Constanzo verkligen var innan hon greps, hade hon omedelbart blundat igen efteråt. Hemma var där hennes mörka fantasier fanns och hon var fångad där - hon hade aldrig riktigt varit borta.
Sara befanns inte skyldig till mordet på Constanzo själv, men hon dömdes först till sex års fängelse för kriminell association. Hon dömdes därefter till 62 års fängelse för sin delaktighet i sektens övriga många mord. 11 år senare släppte hon Me Dicen La Narco Satanicaen bok som beskriver hennes sida av historien. Hon har alltid hävdat att hon är oskyldig till morden. Hon sitter fortfarande i fängelse där hon fortsätter att utöva Santeria än idag.
En viktig aspekt av tron är att den troende deltar av "rätt skäl", oavsett om det är för självutveckling, det större sociala bästa eller bara för att de tror att det finns en kraft där ute som tvingar dem att göra det. Vad som har utelämnats i många rapporter är att den brända Narcosatanica-ritualhytten därefter välsignades med en reningsrit - en serie handsignaler tillsammans med korstecknet och piskning med vitt pulver. Syftet var att fördriva de onda andar som bodde där och ersätta dem med skydd från en annan osynlig kraft - den kristne Guden. I andra områden görs brottsplatser säkra med hjälp av polistejp. Vi har alla krafter som vi väljer att sätta vår tro till. Det är bara det att vissa, som till exempel lagen, fungerar bättre än andra.

De kroppar som grävdes upp efter upptäckten av Constanzos ranch hade alla stympats på olika sätt

ovan Aldrete har talat från fängelset om sin upplevelse med Narcosatanica, och hon vidhåller sin oskuld när det gäller mordanklagelserna

Saras Santeria-förförelseformel?

Många ockulta utövare är kända för att vara hemlighetsfulla om sina ritualer, men många av samma ingredienser används i magi över hela världen. Häxmästarinnan Sara kunde ha använt en sådan här dryck för att få en rivaliserande knarkhandlare på sin sida

Citronjuice
En skvätt magisk citron är associerad med solen och kan ge tillväxt och självförtroende som behövs för den skrämmande första dejten.

Rock Candy
Visst borde varje kärleksförtrollning innehålla sockersöta saker för din tilltänkta älskling?

Olja för matlagning
Ingredienserna kan variera, men olja används ofta bara för att koka ihop de andra ingredienserna.

En svart duva
Medan vita duvor är en symbol för fred, kan en svart duva symbolisera rastlöshet.

Kvicksilver
Elementet som förändras med sin omgivning är ofta förknippat med lärande. Bra för att "lära känna dig".

Rött vin
Rött förknippas med romantikens bultande hjärta, medan vin kan få sinnet att slappna av och låta kroppen bli övertalad.

Hår
Hår och andra kroppsdelar läggs i potten för att representera människor och, tack vare DNA, genetiskt knyta någon till besvärjelsen.

Nålar
Metall förknippas ofta med envishet, och nålar kan användas för att göra det avsedda "hjärtat ömt" för besvärjaren.

Menstruationsblod
Blod är livsnödvändigt och upprätthåller kroppen. Menstruationsblod har ytterligare betydelser som är förknippade med graviditet.

Daggmaskar
Afrikanska religioner betonar den naturliga världen. Masken kan användas för att "jorda" formeln för att materialisera resultatet.

© Getty Images, Alamy, Kym Winters

lesbisk
vampyr
mördare

medan röken ringlade sig från hennes cigarett såg Tracey Wigginton mannen hon styckat dö och slickade långsamt smaken av hans järnblod från tandspetsarna... Eller gjorde hon det?

Ord Dr Charlie Oughton

In en tid när människor tror på gudar och häxkonster är en del av en trosuppfattning som delas av många och som i vissa länder skyddas av lag, är det då möjligt att vampyrer existerar? Det var frågan som ställdes i samband med rättegången mot de så kallade Lesbian Vampire Killers. Under ledning av Tracey Wigginton anklagades de fyra kvinnorna för att ha konspirerat kring mordet på Edward Baldock i Brisbane, Australien, den 20 oktober 1989. Det påstods att Tracey övertygade Lisa Ptaschinski, Kim Jervis och Tracey Waugh om att hon, Tracey Wigginton, var en vampyr som måste dricka blod för att existera. Hon hade tydligen också förmågan att kontrollera sinnen för säkerhets skull. Var hon en vampyr? Trodde hennes vänner att hon var en vampyr och, ärligt talat, vilken inverkan hade detta på hur mordet uppfattades?
Huggtänder och romantik
Vampyrer, om man går efter filmerna, är i allmänhet snubbar eller diskreta damer med spetsiga tänder som inte mår bra i solljus. Med rötter i den gotiske författaren Bram Stokers berättelse om Dracula och inspirerade av historiska krigsherrar, anses de vara övernaturliga. De har skärpta sinnen, lever på blod och ska vara förödande lockande, vilket Tracey och hennes bekanta fick erfara.
Damm från Brisbane-vägen glittrade i gyllene diamantspikar som kastades upp av små vindbyar vid vägkantens bar. Där inne höjde fyra kvinnor champagneglasen i en skål för döden själv och slickade långsamt den söta nektarn från sina törstiga läppar. De hade tagit med sig sina knivar och var förberedda.
Den uppenbara ledaren var lång och kraftig; hon tycktes höja sig över dem. Hennes höga gapskratt, komplett med en spray av akne (synlig på fotografier från den tiden)

VänsterA litet tygstycke skyddar Baldocks kropp från den ljumma gläntan medan brottsutredarna katalogiserar platsen

kanske verkade mer som blottade tänder och gapande gap med ett stänk av blod på hakan i Hammer-horror-stil för säkerhets skull. Även om kvinnorna bara hade känt henne en kort tid och Lisa bara hade varit hennes älskare i två veckor, så stöttade de henne och hon behövde mat. De fyra figurerna samlades i sin vagn och åkte över Brisbanes vägar, på jakt i parkerna efter ensamma figurer som de kunde övermanna.
Den här gången kom dock inte nattens väktare med några erbjudanden. Det fanns varken en snyftande undersåte eller en kuvad dam att kasta sig över. Det var tråkigt. De riskerade att förvandlas tillbaka till en grupp uttråkade flickor i en bil, som kisade efter magi genom mozzie-molnen vid Kangaroo Point med bilens motor som påminde dem om hur verklig världen utanför deras huvuden faktiskt var.
Edward Baldock föll offer för deras beslutsamhet att leva ut sina fantasier. De fann honom hängande i en lyktstolpe. Han hade druckit några glas och var, som lokalbefolkningen säger, "shickered". Han var en lycklig kille med fru, en flock barn och ett jobb på kommunen. Han hade haft sitt livs bästa tid med att spela dart med sina kompisar och väntade på en taxi hem. När en bil full av till synes vänliga, glada unga damer erbjöd honom skjuts, ja, varför skulle han inte göra det? Han drevs mot sin undergång med Prince's Batdance på stereon. Efter att ha penetrerat hans kropp med bladet från en kniv som hon fått av Lisa såg Tracey honom förblöda.
Mordet avslöjades inte genom att man följde efter en flyende djävul ut i bushen, utan för att Baldocks kropp hittades med ett bankkort i skon, märkt i en T A Wiggintons namn. Knivarna som användes för att döda mannen hade rengjorts grovt och återfanns i medbrottslingen Kims kök, som genomsöktes efter att Wigginton förhörts av polisen.
Är damen en vampyr?
Under vardagliga omständigheter skulle någon i cape som tillkännager att de är far till "Drac" mötas av hån (eller kanske inbjudan att göra som en fladdermus och flaxa iväg) men akolyter - människor som tror på dig - gör hela skillnaden. Det är möjligt att Traceys vänner faktiskt trodde att Tracey var en vampyr. Detta beror på att, som professor Mark Griffiths har kommenterat, vampyrer existerar. Det är en definitionsfråga och han har studerat dem i åratal. Till skillnad från Hollywoods övernaturliga skurkar är de helt enkelt människor som dricker, eller blir upphetsade av, blod. Det är egentligen inte annorlunda än människor som stimuleras av idén om sperma och porrens fiktiva money shot. Det är bara kroppsvätska, och Tracey sades köpa det från slaktaren.
På ett övernaturligt sätt var Tracey och flickorna en del av den australiensiska gotiska swampiekulturen och hade ett gemensamt intresse för häxkonst och ockulta fenomen - den så kallade "satanism" som spottades ut i fallets pressklipp. En kriminalare noterade med visst löje att Kim hade ett "montage av foton på olika kyrkogårdar" och att "gruppen verkade upptagen av döden". Lisa och de andra medbrottslingarna kan ha tyckt att umgänget med den karismatiska Tracey var en kraftfull mental - man skulle kunna säga psykisk - stimulans. När allt kommer omkring, om din ledare ska hävda att han kan göra saker, måste han förr eller senare bevisa det. Även att göra något lite utöver det vanliga verkade vara bevis nog, och Lisa berättade att hon redan hade skurit sig för att få blod och att Wigginton glatt hade tagit emot. Den rena kraften i Wiggintons självförtroende kan ha gjort det svårare för de andra flickorna att inte följa hennes önskemål och de kan ha betraktat hennes kraft som övernaturlig till följd av detta - Lisa sa senare att Wigginton kunde läsa hennes tankar. Inför skillnaden mellan en sinneskontrollerande, våldsam bloddrickare och en överlägsen blodfetischist som var beredd att begå våld, kan skillnaden mellan vad som gör en vampyr ha verkat suddig för vännerna.
Lisa var också lättpåverkad. Hon hade tidigare överdoserat droger och skadade sig själv avsiktligt som ett fysiskt utlopp för sin dåliga psykiska hälsa. Under de fem åren före mordet hade hon vårdats på sjukhus 82 gånger. Att hon sa till en rättspsykiater: "Hon, Tracey, dominerade mig mer än någon annan har gjort i mitt liv", säger en hel del. Lägg märke till att hon inte bara uppgav hur mycket hon dominerades, utan att Wigginton dominerade henne "mer" än "någon annan", vilket tyder på att hennes undergivenhet i relationer var frekvent. Att skära sig själv under intimitet har diskuterats av sexualupplysare som potentiellt hälsosamt när personen som skär sig kontrollerar situationen, men Lisas vittnesmål tyder på att hon gav blodet för att hon kände att hon var tvungen. Huruvida alla medbrottslingar deltog i mordet för att de kände att de inte hade något val eller inte skulle bli en viktig del av åtalet.
Ser ingen ondska
De påstådda medbrottslingarna uppgav i rätten att de inte hade trott att Wigginton skulle begå brottet och att de blev överraskade när hon gjorde det. De sade också att de var hjärntvättade. Man kan förstå varför - tidningar rapporterade att domstolen hörde att Wigginton undvek solljus och speglar och skröt om att hon kunde "få människor att försvinna utom genom ögonen", för att använda Lisas uttryck. Detta skulle låta långsökt om det kom från ett barn, för att inte tala om en vuxen. Det är nästan för dumt för att skratta åt.
Men hur är det med Wigginton? Det är en sak att tro på en fantasi i sitt eget huvud, men det är en helt annan sak när folk tar det man säger på allvar. Det skulle till och med kunna tyda på att fantasin i sig inte är bortom all tro och därför kan ligga inom det möjligas sfär. Du skulle vilja tro på din egen hype.
"Skalet av en vulkan", en icke-mänsklig ostoppbar kraft, var så Wigginton beskrev sig själv efter mordet. Hon fortsatte: "Man tänker ingenting. Ingenting går igenom ditt sinne. Det finns inga känslor, bara blint raseri". Att befria kroppen från känslor kan här kanske ses som att låta kroppen bli ren kraft, en del av cykeln av födelse och död bortom individualitet. Wigginton sa: "Jag kan fortfarande känna lukten av floden - den var riktigt salt - lukten av blod,

ovanParken intill Brisbane River vid West End, Brisbane, där Edward Baldock fördes bort av Wigginton och mördades

Edward Baldock var den kommunanställde som Wigginton mördade, med ett enkelt leende och en anmärkningsvärd brist på bekymmer trots sin ålder

tidningar rapporterade att
domstolen hörde att wigginton undvek solljus och speglar

5 Hjärnor, minnen och mord

Wiggintons våld skylldes på hennes inte så viljestyrda reaktion på övergrepp - utvecklingen av multipel personlighetsstörning

Wigginton, som var 24 år gammal vid tiden för mordet, diagnostiserades med multipel personlighetsstörning och sades ha fem olika personligheter. En av dem var Bobby, en butchig, manshatande lesbisk kvinna som skyddade de andra personligheterna, Tracey som barn, en osäker vuxen och ett passivt vittne till hennes liv. Bobby var mördaren, men varför? Tracey sa att hon hade haft en traumatisk bakgrund, bland annat hade hon blivit våldtagen av sin farfar och slagen av en harridan mormor. I en bisarr variant av Albert Banduras Bobo-dockaexperiment slaktade Bobby Baldock som hämnd för de övergrepp Tracey hade utsatts för. Bandura hade funnit att barn lärde sig aggression genom att kopiera och attackerade Bobo-dockorna efter att ha bevittnat våld, och bokstavligen lekte ut sina känslor i ett sammanhang som de ansåg vara socialt lämpligt. Fantasin om Baldock som en stand-in för hennes förövare och om Bobby som hennes egen dubbelgångare gjorde att Tracey kunde se brottet på ett känslolöst sätt. Hon berättade senare för journalisten Ella Riggert: "När jag väl hade börjat kunde jag inte sluta. Jag kunde inte se mr Baldock - jag fortsatte att se min mormor, min morfar, min mamma, min pappa och alla de människor i mitt liv som hade gjort mig illa".

Vamping it up?

Eftersom Wigginton påstås ha varit en blodsugare talar vi med professor Mark Griffiths om fakta och fiktion om vampyrer

Vad är vampyrfetischism?
Sexuell upphetsning, njutning och spänning från handlingen att dra blod från ett levande föremål (vanligtvis människa, men [det] kan vara ett djur). Det finns överlappningar med sexuell kannibalism (där blod konsumeras men det sexuella fokuset är att äta människokött). Andra relaterade tillstånd har dokumenterats, t.ex. odaxelagnia (sexuell njutning av att bita), hematolagnia (sexuell njutning av att dricka blod) och hematofili (sexuell njutning av blod i allmänhet) samt auto-hemofetishism (t.ex. sexuell njutning av att se blod som dras i en spruta under intravenös droganvändning).
Vad är orsaken?
Vampyrism är sällan ett enskilt kliniskt tillstånd, utan kan vara förknippat med andra psykiatriska och/eller psykologiska störningar (t.ex. svår psykopati, schizofreni, hysteri och mental retardation). Det finns också fall där redan existerande medicinska tillstånd (t.ex. anemi) kan vara en faktor. Bland samtyckande vuxna är det dock inte alls en psykisk sjukdom, utan bara en icke-normativ sexuell preferens. Dessutom kan det eller behöver det inte nödvändigtvis innefatta sexuell upphetsning. Endast vampyrfetischism skulle inkludera sexuell upphetsning.
Hur förhåller sig vampyrfetischism i verkliga livet till de bilder av vampyrer som vi ser i populärkulturen?
Vampyrfetischism och vampyrism är två skilda saker eftersom vissa individer konsumerar sitt eget eller andras blod utan någon som helst sexuell konnotation. De flesta människors uppfattning om vampyrer kommer från filmer och böcker, så deras syn på vampyrer är sannolikt humanoida varelser med huggtänder som biter sig fast i halsen på ovilliga offer och suger ut deras blod. Motivationen att dricka blod i de flesta fiktiva vampyrskildringar är icke-sexuell (även om offren kan vara attraktiva kvinnor). Verkliga fall av människor med vampyrism har troligen inte huggtänder och blodet kan drickas från en behållare snarare än från personen själv. Det finns få överlappningar mellan vampyrer i populärkulturen och de som har tillståndet i verkligheten.

bio

Mark Griffiths

Professor Griffiths har forskat om beteendeberoende i över 30 år. Han har publicerat fem böcker, 150 bokkapitel och mer än 650 forskningsrapporter om ämnen som spel, videospel, sex och cyberpsykologi. Hans forskning har belönats med 18 nationella och internationella utmärkelser.

lukten av metall som hade lämnats att rosta i regnet". Allt ser. All känsla. Betoningen på lukt för tankarna till den hybrid mellan människa och djur som förekommer i så många av Dracula återberättelser. Den antyder att vi är avskilda från den mänskliga civilisationen, fångade i våra jobb och bilar. Det antyder möjligheten att fly undan både fara och dom. Det antyder att det suggestiva bildspråket både här och i den gotiska litteraturens storheter antyder att om flykt är möjlig, bör drifter följas även om de undviker moral och logik.
Detta kanske inte bara är några få excentrikers uppfattning utan visar hur rättegången skakade om det australiensiska samhället. Om vi tror på Gud, Djävulen eller andra osynliga krafter, kanske vi inte också vill tro på vår egen potentiella supernatur? Ron Hicks bok Inuti vampyrens sinne frågar sig om Tracey var "den första vampyren på 300 år - eller den första någonsin?" Även om detta uppenbarligen delvis är ett säljargument, sågs detta som något vi faktiskt kunde bli? Polisen själva var säkra på att hon hade druckit från den krater hon hade skapat i sitt offers kropp. Hur fasansfull tanken än är, så kanske vissa vill tro att människor kan bli monster om vi begår det otänkbara. Paradoxalt nog tycktes pressen både stötta Tracey i hennes självförtroende och straffa henne.
Flykten från spåret
De fysiska bevisen mot Tracey och vittnesmålen från hennes vänner var förödande, även om hon förnekade all bloddrickning och andra aktiviteter som hon hade anklagats för. Dessutom bedömdes hon ha multipel personlighetsstörning under utredningen. Hennes psykiatriker övertalade domstolen att låta henne framträda i sin frånvaro på grund av det trauma som de ansåg att upplevelsen skulle kunna orsaka henne. Eftersom hon hade få minnen av mordet föreslog läkarteamet till och med att en av hennes alternativa personligheter hade lagt hennes bankkort i Baldocks sko för att hennes primära identitet skulle kunna gripas.
Tracey förklarades ändå vara i stånd att försvara sig. Hennes MPD-diagnos sågs inte som ett tecken på galenskap utan som en mekanism som hon hade utvecklat för att hantera övergrepp i barndomen. Akademikern Belinda Morrissey menade till och med att det var en möjlighet att se Wigginton med sympati eftersom rättssystemet hade misslyckats med att skydda henne. Med detta sagt skyddar sympati inte medborgare från att bli knivhuggna så många gånger att de nästan blir halshuggna, med huvudet endast hållet av ryggmärgen, som Baldocks blev. Tracey dömdes till livstids fängelse.
Uppförande, moral och modernitet
Lisa Ptaschinski dömdes till livstids fängelse för mord och Kim Jervis för dråp eftersom hon hade agerat lockbete åt offret. Tracey Waugh var lite annorlunda. Hon uppmärksammades i dokumentärer på ett helt annat sätt än de andra "lesbiska vampyrmördarna" under rättegången. Även om det aldrig fanns någon antydan om att Waugh deltog i själva mordet, var hon inblandad i planeringen och satt i bilen när Baldock kidnappades. Hon försökte inte stoppa brottet. Kronåklagare Adrian Gundelach uppgav att hon under rättegången bar "en vacker klänning och hennes [långa] hår var prydligt uppsatt. Hon såg ung ut", ett leende på hans ansikte i uppenbart godkännande. Waugh följde de sociala normerna genom att se feminin och oskyldig ut i rätten. Hon frikändes och gick fri. Rättegången, som de skrikande rubrikerna "Lesbiska vampyrmördare" antydde, verkade mer handla om att döma människor vars utseende och tro skilde sig från den traditionella normen. Det verkade handla mer om att skydda sig mot en representation av "ondska" än om att skipa rättvisa för den döde mannen själv.
Tracey Wigginton och hennes medbrottslingar har alla sedan dess släppts ur fängelset, Tracey med 31 villkor för villkorlig frigivning. Den kanske enda sanningen om fallet uttalades i slutändan av Tracey själv. Det är poetiskt i sin enkelhet och varning: "Mord är en skrämmande upplevelse - det är extremt skrämmande att ha så mycket makt. Det är som att leka Gud med liv och död. Ingen borde ha den sortens makt ... men det har vi alla." Om du anser att människolivet är heligt är det en makt som aldrig bör användas.

RÄTTTracey Wigginton lämnade sitt offer att dö, en massa blodigt hår, greppmärken och en skadad skjortmanschett

förbrytarbilderWigginton och Ptaschinski dömdes för mord, Jervis dömdes för dråp. Waugh (nere till vänster) friades från alla anklagelser

RÄTTEGÅNGEN VERKADE MER HANDLA OM ATT DÖMA MÄNNISKOR VARS UTSEENDE OCH TROSUPPFATTNINGAR SKILDE SIG FRÅN NORMEN

© Alamy; Shutterstock

ovanFrigiven från fängelset står Traceys ungdomliga stil i kontrast till hennes kryckor. Hon befriades från gallret men hennes handlingar granskas ständigt

Bisarr hjärntvätt

34Black Metal-mordDet blodiga arvet från Norges
mest extrema musikaliska subgenre
42Mormonernas monster till mammaKan religion få en mamma att offra sinaoffra sina egna barn?
50Kidnappningen av
Patty HearstEn hjärntvättad bandit eller en societetsdam som gått snett?

34

50

mord

Black metal-scenen i början av 1990-talet skapade både en del av heavy metals mest spännande musik och resulterade i tre tragiska dödsfall. Här är dess fullständiga, blodiga arv

Ord James McMahon

Tet var så mörkt i butiken att man inte kunde se sin egen hand utsträckt framför sig. Brinnande stearinljus fick den att kännas mer som en krypta än en butik. Fönstren var mörklagda. Väggarna var täckta med samma fuktiga, kladdiga färg. På dem hängde en mängd medeltida vapen och några affischer som annonserade metal-shower. På framsidan, på dörren ut mot gatan, var ordet "Helvete" målat i blodrött. Det var det norska ordet för helvetet och härstammade från det fornnordiska "Hels Viti", som betyder "helvetets straff". Med tiden skulle namnet komma att bli profetiskt.
I fönstret fanns en gravsten av polystyren. I källaren var orden "Black Metal" klottrade på väggarna. Det var en fras som hämtats från titeln på det egentligen ganska fåniga men enormt inflytelserika brittiska bandet Venoms andra album. Alla som frekventerade eller hängde i butiken använde det för att beskriva den nya sortens heavy metal som de alla var så inflytelserika i att skapa. Rå, brutal, snabb - men faktiskt ganska vacker på sina ställen: glacial, i samklang med naturen och gammal historia.
Den legendariske brittiske musikskribenten Paul Elliot arbetade som nyhetsredaktör på den brittiska rockbibeln Kerrang! vid den här tiden. Upphetsad av musiken de hörde komma ut ur scenen som kretsade kring butiken, ännu mer fascinerad av ryktena om dåligt uppförande som omgav musikens skapare, beslutade veckotidningen den 27 mars 1993 att dela med sig av vad som hände i Norge via sitt tidningsomslag. "Mordbrand... Död... Satanisk ritual..." vrålade omslaget. "Den fula sanningen om black metal".
"När jag ser tillbaka på det nu var det den mest chockerande historien som någonsin presenterats i Kerrang!" minns Elliot. "Det som hände var en bra kopia för tidningen och banden gynnades av den exponering vi gav dem. Vår story var sensationell, men enligt min mening inte sensationalistisk med tanke på allvaret i de brott som begicks. En del bra musik kom ut från den scenen och den eran. Men den kommer alltid att bli ihågkommen för den galenskap och brutalitet som dessa lättpåverkade unga män hamnade i."
Utan Helvete finns det ingen black metal. Skivbutiken i Oslo var platsen där "The Black Circle" eller "Black Metal Inner Circle" möttes. Ett fånigt klubbnamn, mer olycksbådande än det låter på grund av de händelser som skulle inträffa, var det en grupp som inkluderade medlemmar från black metal-banden Mayhem, Emperor, Burzum och Thorns. De hade alla ett intresse för satanism, men egentligen var deras kärnintresse att göra folk förbannade. I centrum för det hela stod butikens grundare Øystein Aarseth. Han var mer känd som "Euronymous" - gitarrist, scenledare och en av grundarna av bandet Mayhem. Från butiken drev Euronymous sitt skivbolag. Dess namn? Deathlike Silence Productions.
Medlemmar i gruppen bodde ibland i Helvete: ibland Euronymous, ibland Emperors gitarrist Tomas "Samoth" Haugen. Emperors trummis Bård Guldvik Eithun, även känd som "Faust", kombinerade boende och arbete i butiken. Och så var det Varg Vikernes, även känd som "Count Grishnackh". 1991 stod Euronymous band Mayhem utan basist. 22-årige Per Yngve Ohlin, med smeknamnet "Pelle" (men mycket vanligare "Dead"), tog sitt liv den 8 april samma år. Det resulterade i en ommöblering av bandets personal. På så sätt kom Greve Grishnackh och Euronymous att spela i samma band, om än inte riktigt som bandkamrater.
Drygt två år senare, den 10 augusti, hittades Euronymous i trappan till sin lägenhet. Han hade blivit knivhuggen 23 gånger i huvudet, nacken och ryggen. Greve Grishnackh var ansvarig.
GREVEN KOMMER
Kristian Vikernes - som han då hette - föddes i Bergen på Norges västkust och kom till världen den 11 februari 1973.
När han var sex år flyttade familjen till Irak. Hans mor arbetade för ett oljebolag och hans far för Saddam Husseins regering i Bagdad med att utveckla dataprogram. Han hade en bror som var ungefär 18 månader äldre än han själv. När familjen hade anlänt till den irakiska huvudstaden fick familjen Vikernes snabbt veta att Bagdads engelska skola inte kunde ta emot den unge Kristian. Men det kunde den irakiska grundskolan.
Många år senare skulle Vikernes berätta för Didrik Schjerven Søderlind och Michael Moynihan, författare till 1998 års Lords Of Chaos (den banbrytande - om än redaktionellt partiska - redogörelsen för den tidiga norska black metal-scenen) att det var denna upplevelse som ledde till att han blev "medveten om rasfrågor". Kroppslig bestraffning var ett fast inslag i hans nya skola. En dag på lektionen kallade Vikernes en lärare för "apa". Han fick ingen örfil. Stärkt av en tro att lärarna "inte vågade slå [honom] för att han var vit" började den unge Vikernes att hysa snedvridna åsikter om rasöverlägsenhet. Hans far påstods ha haft en hakkorsflagga uppsatt i hemmet. Hans mamma - berättade han senare igen Lords Of Chaos - uttryckte oro för att hennes son skulle ta med sig "en svart flicka" hem. Hans föräldrar separerade när han var 11 år. Även om han upprätthöll en relation med sin mor som kvarstår än idag, hade hans far försvunnit ur sikte för länge sedan.
Vikernes övertygelse och intresse för vit överhöghet försvann aldrig. Innan hans engagemang i black metal är det

ABove Död (vänster) och Euronymous i full likfärg

Euronymous hittades knivhuggen 23 gånger i huvudet, nacken och ryggen. Greve Grishnackh var ansvarig

rätt Øystein "Euronymous" Aarseth stod i centrum för black metal-scenen fram till mordet på honom den 10 augusti 1993
nedan A unge Varg Vikernes under rättegången. Han skulle senare komma att dömas till 21 år i fängelse, det högsta straffet i Norge

black metal-mord

VAD ÄR BLACK METAL?

Jonathan Selzer, redaktör för recensioner på Metal Hammer magazine, förklarar denna förbjudande musikscen

"Jag tror att black metal betyder olika saker för olika människor, men för mig skulle jag säga att det är en länk mellan det viscerala och det sublima, med rötter i något primitivt men som försöker framkalla något uråldrigt och slumrande i den moderna världen.
Purister kommer att säga att endast band med en satanisk syn kan kalla sig black metal. Dess kärnljud definieras av snabb tremelo-picking, snabba trummor, blastbeats och skrikande sång, men de flesta fans av subgenren skulle hålla med om att black metal alltid har handlat om mer än musiken. Det är en attityd, ett värdesystem och en ohelig atmosfär som man måste ha en stark tro för att uppnå. Det handlar om nihilism och transgression, men också om transcendens.
Det är viktigt att komma ihåg att det som hände med den andra vågen, som folk som Euronymous och Vikernes var en del av, var att det var en pytteliten scen på den tiden, så allt skapade ringar på vattnet. Som ofta sker i spirande scener, uppstår en kamp för att göra anspråk på dess grundvalar och ideologi, där alla försöker överträffa varandra. Koppla det till en scen som var sammanflätad med nihilism, misantropi och antikristlig glöd, men som också fungerade som en kult, och det var en krutdurk som väntade på att antändas.
Det faktum att black metal lever kvar 30 år senare är ett mycket kraftfullt arv, men det faktum att den också har varit mycket medveten om sina egna rötter har hållit berättelsen om metal som helhet vid liv, har visat att något i grunden primitivt kan vara expansivt och har också hållit idén om metal som både outsidermusik och musikaliskt laddad vid liv. Jag har varit på Neseblod i Oslo, och om man är intresserad av black metal är det en skattkista. Det är ganska klaustrofobiskt, vilket bidrar till atmosfären, men den stora mängden album och tillbehör som visas kan hålla dig kvar där i timmar. Källaren med "Black Metal"-skylten är förstås som Stonehenge för metalheads. Så mycket historia omger den, och oavsett om du projicerar den själv eller inte så finns det en kraft där som du också kan känna."

rätt Watain, ett svenskt black metal-band som bildades 1998, visar att black metal fortfarande lever, även om många av dess grundare inte längre är det

BRÄNDER OCH BOMBNINGAR

En närmare titt på mordbranden som satte Norge i brand

Under 1992 och 1993 skakades Norge av en våg av kyrkobränder. Den 6 juni 1992 förstördes Fantofts stavkyrka från 1100-talet av en anlagd brand. Året därpå sattes ytterligare sju - i Oslo, Bergen och Vindafjord - i brand. Varg Vikernes befanns skyldig till några av attackerna. Ändå fortsatte avbränningarna efter hans arrestering - den 16 maj 1994, samma dag som Vikernes dömdes, sattes två kyrkor i brand, uppenbarligen i solidaritet. Det sägs att fram till 1996 hade minst 50 kyrkor bränts, antingen helt eller delvis. Omslaget till Burzums EP Aske (norska för "aska") som släpptes i mars 1993 är ett fotografi av de förkolnade resterna av Fantofts stavkyrka. Det har aldrig bekräftats, men det tros att fotot togs av Vikernes själv.
Den allmänna uppfattningen var att satanism var motivet bakom brotten. Hedniska motiv skulle vara en bättre beskrivning. "Jag tänker inte säga att jag brände några kyrkor", sa Varg Vikernes till författarna av Lords Of Chaos"men låt mig säga så här: det var en person som startade det. Jag befanns inte skyldig till att ha bränt Fantofts stavkyrka, men det var i alla fall det som utlöste alltihop. Det var den 6 juni och alla kopplade det till satanism... Vad alla förbisåg var att den 6 juni 793, i Lindesfarne i Storbritannien, var platsen för den första kända vikingatåget i historien, med vikingar från Hordaland, som är mitt län... De [de kristna] skändade våra gravar, våra gravhögar, så det är hämnd." Mayhems album De Mysteriis Dom Sathanas, en inspelning där både Vikernes och hans offer Euronymous medverkar, har ett foto av Nidarosdomen på omslaget. Enligt filmen från 2007 En gång i tiden i Norgehade paret en gång planerat att bomba skivomslagets ämne.

ABove Omslaget omslaget till Burzums EP Aske, som släpptes i mars 1993. Fotografiet föreställer det som återstod av Fantofts stavkyrka efter att den satts i brand

Euronymous tillverkade halsband med bitar av Pelles skalle. Han började skänka dem till musiker han respekterade

påstod att tonåringen sysslade med Norges nystartade skinhead-scen.
Den unga Vikernes älskade Sagan om ringen. Namnet Grishnackh skulle med tiden komma att hämtas från namnet på en orc i J.R.R Tolkiens Midgård. Han tyckte om klassisk musik och var ett stort fan av den ryske kompositören Tchaikovsky. Vid 12 års ålder upptäckte han heavy metal. Iron Maiden var hans favoriter. Han grävde sig snart djupare in i vad metal hade att erbjuda. Från Schweiz kom extrem metal-bandet Celtic Frost och från Sverige Bathory, uppkallat efter den ökända ungerska adelsdamen och påstådda seriemördaren Elizabeth Báthory (enligt Guinness rekordbokden mest produktiva kvinnliga mördaren någonsin).
Vid 14 års ålder började han lära sig spela gitarr. När han var 17 spelade han med Bergens death metal-band Old Funeral. Kort därefter, och återigen med lån från Tolkien (ordet, som är hämtat från "Black Speech" som finns inskrivet på "the one ring to rule them all", kan översättas till "mörker"), bildade Vikernes Burzum, sitt musikaliska soloprojekt.
Vikernes hade en annan hobby - att bränna kyrkor. Den 20 januari 1993, några månader före Kerrang! omslag som pryddes av en ung Vikernes (håret täckte allt utom ett öga och i händerna hade han en mängd olika vapen), en av Norges största tidningar, Bergens Tidende, en exposé över den senaste tidens många brända kyrkor. De skyllde på Vikernes och andra medlemmar av black metal-scenen.
Senare skulle Vikernes hävda att det hela var en reklamkonstruktion som han och Euronymous hade hittat på för att marknadsföra Helvete och öka populariteten för black metal. Han sattes under en kort tid i häkte. I februari 1993 publicerade den norska musiktidningen Rock Furore en intervju med Vikernes där han beklagade sig över landets fängelsesystem: "Det är alldeles för trevligt här. Det är inte helvetet alls. I det här landet får fångarna en säng, toalett och dusch. Det är helt löjligt. Jag bad polisen att kasta mig i en riktig fängelsehåla och uppmuntrade dem också att använda våld." Och någonstans mitt i allt detta dog Dead.
DÖDEN BLIR HONOM
Trots att han bara var några år in i 20-årsåldern när han dog verkade det ändå som om "Pelle", som hans vänner gärna kallade honom, var långt inne i den dödliga övertiden. Den unge svensken mobbades i skolan och ska ha förklarats kliniskt död innan han ens hade kommit in i puberteten. Det sägs att han spräckte mjälten efter en misshandel.
Användningen av "corpse paint" - svartvitt smink som används för att skapa intrycket av att vara död och förruttnad - är nu vanligt bland black metal-musiker, men det antas att Pelle var den förste som någonsin använde det. "Dead ville faktiskt se ut som ett lik", säger Mayhems basist Jørn 'Necrobutcher' Stubberud. "Han gjorde det inte för att se cool ut". Pelle tog sin önskan att se död ut ännu längre och grävde ner sina kläder före en spelning för att sedan gräva upp dem och ha dem på sig på scenen. Mayhems trummis Jan Axel "Hellhammer" Blomberg minns att sångaren en gång bad bandet att begrava honom före en spelning. "Han ville att hans hud skulle bli blek".
Döden var aldrig långt borta från Pelles tankar. Innan han gick med i Mayhem hette hans första band Morbid. När han uttryckte sitt intresse för att gå med i Mayhem skickade han ett paket till Necrobutcher med en korsfäst mus inuti. Många inom scenen trodde att Dead led av Cotard delusion, en sällsynt psykisk sjukdom som leder till att den drabbade tror att de redan är döda.
Pelle lemlästade sig själv på scenen. Han hade döda gäss under sängen och en gång hittade han en död kråka som han sedan bar runt på i en plastpåse. Han andades in innehållet i påsen före föreställningar. Då som nu var Mayhem ökända för att dekorera scenen på sina livespelningar med avhuggna djurhuvuden.
Inte för att Pelle var den enda bandmedlemmen som var besatt av det makabra. Flera år senare, upprörda över en musikjournalists kommentarer, körde Euronymous ersättare Rune "Blasphemer" Eriksen och Hellhammer till ett slakteri, skaffade ett grishuvud och placerade det utanför journalistens hus med en dolk inbäddad mellan grisens ögon.
Och så var det Euronymous själv. Där andra i miljön oroade sig för Pelles fascination för döden, hävdade många att Euronymous odlade den. "Jag vet inte om Øystein gjorde det av ren ondska", sa den tidigare Mayhem-trummisen Kjetil Manheim i dokumentären från 2007 Det var en gång en tid i Norge"eller om han bara skojade". På något sätt hamnade Pelle och Euronymous, tillsammans med Hellhammer, i ett hus i skogen i Kråkstad där Mayhem brukade öva. Pelle blev frustrerad av närheten till varandra och sov i skogen för att komma bort från synthesizermusik som han inte gillade, men det gjorde Euronymous. Euronymous svarade med att storma ut och börja skjuta hagelpatroner upp i luften.
Den 8 april 1991 skar Pelle upp handlederna och halsen på sig själv. För säkerhets skull sköt han sig sedan med Euronymous hagelgevär. I den lapp som hittades vid hans kropp "förklarades" att han "inte var en människa. Det här är bara en dröm och snart kommer jag att vakna". Den inleddes med den ironiska raden "Ursäkta blodet".
Euronymous hittade kroppen, men innan han ringde polisen gick han till en affär och köpte en engångskamera. När han kom tillbaka tog han bilder. "Øystein ringde upp mig nästa dag", säger Necrobutcher till The Guardians Chris Campion 2007. "Han sa: 'Dead har gjort något riktigt coolt! Han har dödat sig själv.' Jag tänkte, har du tappat förståndet? Vad menar du med coolt? Han sa: 'Slappna av, jag har foton på allt.' Jag var i chock och sorg. Han tänkte bara på hur han skulle utnyttja det. Så jag sa till honom: "Okej. Ring mig inte ens innan du har förstört bilderna.''
Det gjorde han inte. Euronymous förvarade dem i en låda på Helvete. På något sätt hamnade en av bilderna hos Euronymous brevvän Mauricio "Bull Metal" Montoya, ägare av Warmaster Records i Colombia. År 1995 hamnade den på omslaget till det bootlegade livealbumet Mayhem, Dawn Of The Black Hearts.
Euronymous tillverkade halsband med bitar av Pelles skalle. Han började skänka dem till musiker som han respekterade inom scenen. Necrobutcher blev äcklad och lämnade bandet för tillfället.
HELVETET PÅ JORDEN
Varg Vikernes kommer in i bilden. "Ingen visste vem han var när han först kom till Helvete", säger Faust om den blonda, intensiva nykomlingen på scenen. "Han kom från ingenstans, den här seriöst utseende killen från Bergen som inte dricker alkohol utan mjölk. Det var en partyscen. Och han stack ut från mängden."
Det bör noteras att Faust är en dömd mördare. När han besökte sin familj i Lillehammer knivhögg han en homosexuell man vid namn Magne Andreassen i vinterolympiaparken 37 gånger och sparkade honom sedan

rätt Död, insmord i smink för att se ut som ett lik, på ett foto taget från Jørn Stubberuds The Death Archives: Mayhem 1984-94

ovan-vänster Holmenkollen Kapell i Norge. Vikernes och Faust ställdes inför rätta och dömdes för att ha anlagt en mordbrand i kapellet 1992. Euronymous deltog också, men döden såg till att han undgick domen. Kyrkan restaurerades 1996
vänster Grundades 1982, det anarkistiska, kommunistiska, socialistiska kollektivet Blitz House var enligt uppgift ett mål för Vikernes

i hans huvud upprepade gånger tills han dog. "Den här mannen kom fram till mig", sa Faust till Kaosets herrar. "Han var uppenbarligen berusad och uppenbarligen en bög. Det var uppenbart att han ville ha lite kontakt. Sedan frågade han mig om vi kunde gå upp i skogen. Så jag gick med på det, för redan då hade jag bestämt mig för att jag ville döda honom, vilket var väldigt konstigt eftersom jag inte är sådan".
Till en början verkade det som om Faust hade undgått straff, trots att han anförtrott sig åt Vikernes och Euronymous om vad han hade gjort. Under en tid verkade den öppna hemligheten inom Helvete-folket om hans brott, och att han till synes hade kommit undan med det, stärka gruppen. I efterhand har många som var närvarande på scenen, liksom utomstående kommentatorer, sagt att denna mordiska episod - och introduktionen av Vikernes i kretsen - är nyckeln till att förstå den förvärrade blodsutgjutelse som följde.
År 1994 dömdes Faust till 14 års fängelse. Han släpptes 2003 efter att ha avtjänat nio år och fyra månader.
Inledningsvis stod Vikernes och Euronymous varandra nära. Det var en självklar förening - om än med en viss hållbarhet. Vikernes och Euronymous var båda hyperentusiastiska över den nya musik som de båda var kärnan i att skapa. Euronymous erbjöd sig att ge ut Burzums musik och erbjöd honom en roll i Mayhem. Det som skilde dem åt var att även om de båda förklarade sig vara onda - att vara det var en hedersbetygelse inom scenen - så hade Vikernes större rätt till den titeln, och Euronymous låtsades bara.
Vid någon tidpunkt slutar alla musikscener alltid illa. Ta vilken grupp som helst av unga, kreativa, utvecklande människor, lägg till frågan om ego, och chansen är stor att det blir bråk. Lägg till vapen i mixen, nationalistisk glöd, testosteron, psykisk sjukdom, osäkerhet och en begynnande tro på satanism, och det är ett recept på katastrof. Det finns bara två personer som någonsin kommer att få veta varför Vikernes bestämde sig för att mörda Øystein Aarseth. En av dem är död. Den andra insisterar på att det var självförsvar. Detta påstående ifrågasätts ofta, men det bör noteras att Euronymous var känd inom black metal-scenen för att skicka dödshot till alla som han hade minsta lilla oenighet med.
Vikernes hävdar faktiskt att Euronymous hade för avsikt att binda fast honom och tortera honom till döds med en elpistol och fånga det hela på video. "Om han hade pratat om det med alla och envar hade jag inte tagit det på allvar", säger han. "Men han berättade det bara för en utvald grupp vänner, och en av dem berättade det för mig".
Vad som är allmänt accepterat som fakta är att Varg Vikernes och Snorre "Blackthorn" Ruch - gitarristen i det inflytelserika Thorns, som då bodde hos Vikernes efter att ha flytt från hotet om att bli intagen på mentalsjukhus - på kvällen den 10 augusti 1993 satte sig i en bil och körde från Bergen till Oslo, till Euronymous lägenhet. När Aarseth öppnade dörren till sin lägenhet på fjärde våningen vid 4-tiden på morgonen var han i bara underkläderna. Det uppstod ett bråk och Vikernes högg Euronymous till döds.
Blackthorn hade ingen del i mordet. Han stod utanför och rökte. Liksom många andra detaljer kring brottet råder det dock oenighet om hur mycket gitarristen visste innan han satte sig i bilen. Vikernes hävdar att Blackthorn bara följde med på resan för att han ville visa Euronymous några nya gitarriff som han hade skrivit, och att han var "på fel plats vid fel tillfälle". Blackthorn hävdar att Vikernes pressade honom till att följa med honom. "Jag var varken för eller emot det", sa han senare. "Jag brydde mig inte ett skit om Øystein."
Vikernes hävdar att majoriteten av Euronymous sår kom från att ha punkterats av glas som krossats under det ödesdigra mötet. På vägen hem från Oslo till Bergen stannade Vikernes till vid en sjö, tvättade och kastade sina blodiga kläder.
"I ärlighetens namn verkade det lite fånigt och komiskt fram till mordet på den homosexuelle mannen i Lillehammer och på Euronymous", säger Kerrang!'s Paul Elliott. "Allting spårade ur väldigt snabbt."
OCH RÄTTVISA FÖR ALLA
Vikernes arresterades i Bergen den 19 augusti 1993. Faust och Blackthorn - som skulle få åtta års fängelse för medhjälp till mord - togs också in för förhör. Alla skvallrade på varandra, alla pratade. Alla utom Vikernes, som såg med avsmak på den splittrade lojaliteten.
I Vikernes hem hittade polisen cirka 3.000 patroner och 150 kg sprängämnen. Det har länge hävdats att Vikernes hade för avsikt att utplåna den anarkistiska och antifascistiska ockupationsrörelsen Blitz House i Oslo, vilket han dock förnekar. "Jag skaffade [sprängämnena och ammunitionen] för att kunna försvara Norge om vi skulle bli attackerade någon gång", sa han under en intervju 2009 med den norska tabloiden Dagbladet. Rubriken på artikeln löd: "Greven ångrar ingenting".
Rättegången inleddes året därpå, den 2 maj 1994. Vikernes företräddes av den excentriske Stein-Erik Mattsson (förutom att arbeta som advokat var Mattsson en gång i tiden direktör för det norska curlingförbundet och chefredaktör för den pornografiska tidskriften Alle Menn). Årtionden före Anders Breiviks illdåd blev Vikernes snabbt Norges mest ökända djävul.
Den 16 maj 1994 dömdes Vikernes till Norges maxstraff på 21 års fängelse för mordet på Euronymous. Han ansågs också skyldig till mordbrand på tre kyrkor, försök till mordbrand på en fjärde samt stöld och förvaring av 150 kg sprängämnen. Vikernes erkände endast stölden och förvaringen av sprängämnena. Samma månad släpptes också Mayhems album De Mysteriis Dom Sathanasdär offret medverkar på gitarr och mördaren på bas. Euronymous familj hade vädjat till Mayhems trummis Hellhammer att ta bort Vikernes basspår från inspelningen. Han ignorerade begäran. "Jag tyckte att det var lämpligt att mördaren och offret var med på samma skiva", säger han. "Jag sa att jag skulle spela in basstämmorna på nytt, men det gjorde jag aldrig."
Vikernes avtjänade 15 år av sitt straff och frigavs den 22 maj 2009 villkorligt. Han bor nu i Frankrike tillsammans med sin fru och sina barn. Förutom att han 2014 dömdes för att ha uppmanat till rashat mot judar och muslimer har han levt ett relativt lågmält liv. Han bloggar och gör musik. År 2013 greps han anklagad för att ha planerat att begå terrorism efter att hans fru köpt fyra gevär, men det visade sig senare att hon ägde rätt tillstånd. Det verkar som om Vikernes har för mycket att förlora för att planera massmord. År 2015 släppte han till och med ett eget fantasy-rollspel för surfplattor, baserat på "europeiska värderingar, geografi, (för)historia, mytologi, traditioner och moral".
I Oslo står Helvete fortfarande kvar, även om det numera heter Neseblod. Det är nu lika mycket ett black metal-museum som en skivaffär. På väggen hänger rekvisita från Burzums photoshoots, ett lakan med Euronymous blod på. I en artikel skriven av journalisten Matt Bacon från Metal Injectionsom publicerades 2016 efter en pilgrimsfärd till platsen, hade ägaren till den nya butiken sagt: "Allt vi egentligen saknar är Dads kropp att hänga upp med alla de andra sakerna."

ovan-vänster Mayhem grundande medlem Jørn Stubberud, alias Necrobutcher, är nu Mayhems enda kvarvarande originalmedlem, efter att ha återbildat bandet efter mordet på Euronymous 1993
ovan-höger Vikernes under rättegången mot honom i Norge 1994, tillsammans med advokaten Tor Tor Erling Staff. Vikernes hävdade att han handlat i självförsvar, men efter en 14 dagar lång rättegång fick han det längsta möjliga straffet enligt norsk lag
motsatt-topp Vikernes greps i sitt hem i centrala Frankrike 2013 tillsammans med sin franska fru. Han misstänktes för att ha planerat ett större terrordåd, men släpptes utan åtal 48 timmar senare i brist på bevis

ABove De originalmedlemmarna i Mayhem på turné (cirka 1990). Dead kan ses precis bakom Necrobutcher (andra till höger)

samma månad släpptes mayhems album De Mysteriis Dom Sathanasmed offret på gitarr och mördaren på bas

Dödsarkivet: Mayhem 1984-94 av️ Jørn Stubberud, utgiven av Ecstatic Peace Library/Omnibus, finns nu att köpa.

ABove Varg Vikernes i fängelse. I slutet av 1994 skrev Vikernes en bok med titeln Vargsmål (Vargs tal) för att "försvara" sig mot "alla medielögner"

MONSTER

mormon

moder

Ett slumpmässigt möte med en religiös fanatiker förvandlade en till synes kärleksfull hustru till ett filicidalt monster som var fast besluten att överleva den yttersta tiden - även om det kostade hennes egna barn livet

Ord Dr Joanna Elphick

vänster Domineras av ett vitt tabernakel toppat med en gyllene staty av ängeln Moroni, är staden Rexburg är hem för cirka 41 000 invånare, varav majoriteten är mormoner

MONSTER MORMON MAMMA

Lori Vallow hade två ansikten. Hennes offentliga ansikte var varmt, empatiskt och vackert. Hon hade vuxit upp inom mormonkyrkan och redan som barn läste hon dagligen skrifterna och tillämpade dem ivrigt i sin vardag. Men bakom hennes vänliga och medkännande yttre dolde sig en ful blandning av osäkerhet, manipulation och religiös mani, ett mörkare inre som en dag skulle avslöjas för världen på det mest fasansfulla sätt. Redan före det ödesdigra mötet med Chad Daybell började tecknen på hennes instabilitet skymta genom skönhetsdrottningens glänsande yttre. Gradvis började den olycksbådande sidan av Lori Vallow äta upp den lyckliga hustrun och mamman, tills fasaden till slut rämnade och lämnade efter sig en kvinna som var kapabel till ofattbar hänsynslöshet och brutalitet.
En serie dåliga val
År 1992 gifte sig 19-åriga Lori Cox med sin ungdomskärlek. Inom ett år ansökte hon om skilsmässa och hävdade att hennes man, Nelson Yanes, misshandlat henne. Make nummer två, William LaGioia, visade sig vara lika olämplig. Paret gifte sig 1995, men redan från början var deras förhållande instabilt. Lori ringde regelbundet till polisen och uppgav att LaGioia hade attackerat henne och hotat att döda henne. Den efterföljande rättegången mot hennes man lades ner på grund av brist på bevis. Trots att deras son, Colby, föddes 1996, skilde sig paret till slut.
Lori och lille Colby fortsatte att leva ett okonventionellt nomadliv tills den ensamstående mamman började dejta en äldre man vid namn Joe Ryan. Paret gifte sig 2002 under förutsättning att han skulle konvertera till mormonismen. Deras dotter Tylee föddes samma år, men lyckan skulle inte vara långvarig. Ryan var hetlevrad och fick ofta raseriutbrott. På den tiden verkade Lori acceptera hans brutala beteende mot barnen, men hon var inte imponerad av hans brist på entusiasm för hennes religiösa övertygelse. Under tiden rörde hon sig bort från den traditionella mormonismen och in i sitt eget märkliga trossystem. Hon var nu övertygad om att andar berättade för henne vad hon skulle göra och att hennes avlidna syster Staceys själ hade tagit sig in i lilla Tylees kropp. Än en gång inledde Lori ett skilsmässoförfarande och barnen flyttades från familjehemmet.
Make nummer fyra såg ut att passa perfekt. Charles Vallow var tystlåten, charmig och, viktigast av allt, han hade råd att betala Loris stora skulder. Paret gifte sig 2006. Eftersom Charles gärna gick med i Jesu Kristi Kyrka av Sista Dagars Heliga verkade allt lugna ner sig och barnen fick äntligen ett stabilt hemliv. Åtminstone för ett tag.
Helt plötsligt bestämde sig Lori för att anklaga sin exmake Joe Ryan för att ha förgripit sig på hennes barn. I gengäld, Ryan

OVANFÖR Lori tar glatt en selfie med JJ, trots att hon vet att han inom några timmar kommer att kvävas av sin farbror och slängas i en sopsäck

nedan Hyllningar till JJ och Tylee fladdrar i vinden medan samhället Boise väntar på nyheter om de saknade barnen

© Getty, IDOC, Shutterstock

anklagade Lori för att ha vägrat honom tillgång till Tylee. En utredning misslyckades med att hitta några bevis mot Ryan och Tylee försäkrade poliserna om att hennes pappa aldrig hade rört henne. Psykologerna drog slutsatsen att det i själva verket var Lori som hade problem och att hon hade ett störande tankesätt som byggde på extremt fanatiska religiösa dogmer. Lori blev rasande över deras slutsatser och berättade för sin bror Alex att det såg ut som om Ryan skulle gå ostraffad. Detta, förklarade hon, var orättvist och gick emot Gud. Alex reagerade precis som Lori hade hoppats - med rättfärdig indignation. Efter att ha väntat på att Ryan skulle lämna hans hus attackerade han honom med en elpistol, vilket ledde till att Ryan föll och bröt handleden. Än en gång verkade Lori vara bekväm med våld så länge det tjänade hennes bisarra religiösa doktrin, och det verkade som om hon i sin bror hade den perfekta lojala hantlangaren.
Han är ingen andlig jämlike
Charles Vallows brorson var familjens svarta får. Både han och hans flickvän var avhoppade drogmissbrukare, så när hon födde en pojke med krävande fysiska och känslomässiga behov bestämde de sig för att "göra sig av" med honom. Till en början tog Charles föräldrar hand om den utsatta pojken, men de blev inte yngre och det dröjde inte länge innan de tyckte att det var en stor påfrestning att ha en nyfödd i huset. Charles berättade för Lori om deras situation, och kort därefter inledde paret adoptionsförfarandet. Lilla JJ skulle bli det senaste tillskottet till familjen Vallow. Trots protester från Ryan, som ständigt kämpade mot Lori för att få tillgång till sin dotter, bestämde sig Vallow-klanen för att flytta till Hawaii. Här skulle Colby, Tylee och lilla JJ få mer frihet och äntligen kunna njuta av den stabilitet som Charles erbjöd dem. Alla förundrades över Loris förmåga att vara den perfekta mamman och hustrun, och det verkade som om den före detta skönhetsdrottningen äntligen var nöjd och tillfredsställd. Men skenet bedrar, och under den respektabla fasaden började sprickor bildas.
Även om Charles villigt hade deltagit i kyrkans möten var Lori missnöjd med hans insatser och anförtrodde en ny vän på ön att han "inte var hennes andliga jämlike" och att han saknade en djupare förståelse för de sista dagars heligas grundläggande tro.
Samtidigt började Lori läsa en serie böcker av författaren Chad Daybell och lyssna på några av hans intensiva podcasts om nära döden-upplevelser. Det dröjde inte länge innan Lori blev besatt av de extrema föreställningar som diskuterades i programmet. Trots att allt verkade harmoniskt packade familjen Vallow plötsligt ihop och lämnade ön och återvände till Arizona utan att säga hej då till de nya vänner de hade fått.
Loris religiösa åsikter hade blivit ännu mer radikala tack vare en webbplats som hette AVOW, där man kunde läsa om hur man skulle förbereda sig för den undergång som hon nu trodde var nära förestående. Hon hade också övertygat sig själv om att hon var en av de 144.000 själar som skulle räddas för att få bevittna Jesu Kristi återkomst. Trots detta fruktade hon fortfarande apokalypsen och föreslog till och med att det skulle vara enklare att sätta barnen i bilen och köra utför ett stup. Saker och ting hade tagit en mycket mörk vändning, och mycket värre skulle följa.
Lori blev ännu mer galen när hon träffade mormonernas livscoach Melanie Gibb, som bjöd in henne att delta i PaP-möten (Preparing a People). De fanatiska LDS-prepparna spädde bara på Loris rasande mani. Det var Gibb som presenterade Lori för Chad Daybell, mannen som skulle följa med henne på hennes resa in i en skev värld av död och fördärv.

OVANFÖR Daybells barn hävdade att deras far inte dumt nog skulle gömma kropparna på sin egen egendom och att brottet utfördes av Lori och hennes bror ensamma

nedan Veckor innan barnen försvann sa Daybell att JJ: s "dödsprocent" var 99,99, medan Tylees var 0,13

Daybell-predikningarna

daybells böcker var en galnings irrfärder, men han hävdade att de var profetiska predikningar

Chad Daybells bolag Spring Creek gav ut romaner som kretsade kring olika apokalyptiska scenarier, löst baserade på läran från Jesu Kristi Kyrka av Sista Dagars Heliga. Även om böckerna till en början fick ett gott mottagande förbjöds vissa av dem senare av ledande LDS-bokhandlare. Lori inspirerade Daybell att fördjupa sig i hans skruvade idévärld, medan han uppmuntrade hennes fanatiska religiösa övertygelse. Lori sveptes med av sektens dogmer och blev övertygad om att ängeln Moroni, en viktig figur i mormonernas lära, hade trängt in i henne och att hon nu hade gudomliga krafter, bland annat förmågan att teleportera sig. Daybell, som inte var sämre än sin förjordiska gudinna, påstod sig ha förmågan att se in i framtiden, vilket gjorde att han kunde fastställa det exakta datumet för jordens undergång. Han använde också ett ugglehalsband för att avgöra mörka andar. Det var med detta billiga salongstrick som JJ:s och Tylees öden beseglades.

Loris religiösa åsikter blev alltmer radikala tack vare en webbplats som heter AVOW som diskuterade hur man förbereder sig för slutet av dagarna

nedan Lori försmäktar för närvarande i Estrella Jail för kvinnor i Phoenix, Arizona. Det byggdes 1991 och rymmer cirka 1 500 kvinnliga interner

© Alamy, Getty, Sping Creek Book Company

BISARR HJÄRNTVÄTT

Daybell, som påstod sig ha överlevt många nära döden-upplevelser, hävdade att han hade regelbunden kontakt med en mängd andar och att han, tack vare sin förmåga att "kika bortom slöjan", kunde skilja mellan goda och onda själar. Därför tog han på sig att "gradera" människor från -6 (mycket ond) till +6 (änglalik).
Samtidigt blev Lori glad över att upptäcka att Mormons bok kunde rationalisera hennes ständigt närvarande mordiska tankar. Skrifterna var tydliga: om någon går emot dig tre gånger är det helt acceptabelt att "ta bort" dem. Beväpnad med denna kunskap gav sig Lori ut för att ta kontakt med sin religiösa författarhjälte.
Deras möte blev en kataklysmisk sammansmältning av maniska övertygelser. Daybell tog en titt på den glamorösa blondinen och började genast övertyga Lori om att de hade varit gifta i ett tidigare liv. Inte nog med det, Gud hade fört dem samman igen så att de skulle kunna bli kung och drottning av de utvalda som var ämnade att överleva slutet av dagarna. Problemet var bara att de båda redan var gifta. Daybell var uttråkad av sin fru, och Lori hade inte tid med sin andligt bristfällige make. De var båda tvungna att gå.
Daybell kunde upptäcka när en ond ande hade tagit sig in i någon och förvandlat dem till en "zombie", och som tur var var Charles Vallow ett sådant monster. Det betydde att det var Guds vilja att förgöra honom. Lori var helt med på noterna och satte igång med att tömma Charles bankkonto. Hon hotade också att mörda honom om han kom i vägen för hennes andliga resa. När Lori sa att han kunde behålla JJ eftersom hon inte ville ha honom längre, visste Charles att hon hade blivit galen. Polisen tillkallades och Charles anförtrodde dem sin rädsla för att han inte trodde att hans barn var säkra. Men när Lori förhördes av polisen visade hon sin charm och övertygade dem om att hon inte bara var mentalt stabil utan också en utmärkt mor. Charles ansökte om skilsmässa och varnade sin advokat för att om han plötsligt skulle dö skulle det bli Lori som fick ta hand om det. Han menade att hennes bror Alex skulle vara den som skulle utdela slaget. När han hotade att berätta för Daybells fru om den "andliga" affären inledde han omedvetet det våldsamma slut som han hade förutspått. Daybell tänkte under inga omständigheter låta Charles informera Tammy om hans affär med Lori. Som Charles redan hade förutsagt skickades Alex för att göra Herrens affärer.
Mordet var utformat för att se ut som ett fall av självförsvar. Alex sköt honom kallblodigt och ringde sedan lugnt polisen och hävdade att Charles hade kommit emot honom med ett slagträ och att han därför sköt honom. Han sa till larmcentralen att han hade försökt med hjärt-lungräddning, men obduktionen visade motsatsen. Ingen hade försökt hjälpa Charles Vallow när han behövde det. Loris polisutlåtande var lika oroande eftersom det inte stämde överens med den berättelse som hennes bror hade lämnat. En närmare undersökning av brottsplatsen visade att kulornas bana inte stämde överens med Alex berättelse. Det här var inget fall av självförsvar. Detta var mord.
Zombieutrotningen
Om Daybell och Lori äntligen skulle få vara tillsammans och utföra Guds uppdrag, måste de först röja vägen för sig själva. Daybells fru, Tammy, var ett stort hinder, och det var även Loris barn. Än en gång rådfrågade Daybell de gudomliga andarna om vägledning, men upptäckte att Tammy, Tylee och JJ alla hade attackerats av mörka andar och nu var zombies. Lyckligtvis för dem hade Alex uppenbarligen skickats av Gud för att skydda Lori från horderna av odöda som plågade hennes liv.
I augusti 2019 ryckte Lori upp sina barn med rötterna och flyttade till Rexburg så att hon kunde vara närmare Daybell. JJ:s morföräldrar chattade med sitt lilla barnbarn den 10 augusti: det var sista gången de fick se honom i livet. Alla efterföljande förfrågningar om att få prata med JJ ignorerades, och det dröjde inte länge förrän paret började oroa sig för hans säkerhet. Under tiden började Tylee bli en plåga. Hon saknade Charles och tyckte att hennes mammas religiösa utläggningar var jobbiga. Trots allt detta hade barnen en rolig dag i Yellowstone National Park tillsammans med sin mamma och farbror Alex. Tyvärr hade samma farbror planerat en annan utflykt för Tylee - en utflykt som hon aldrig skulle återvända från. Daybell hade övertygat Alex om att tonåringen nu var en mörk zombie och därför måste förgöras.
Detaljerna kring Tylees sista ögonblick är fortfarande vaga, men någon gång efter familjeutflykten mördade Alex Tylee under Loris instruktioner och började sedan stycka hennes kropp. Delarna samlades ihop och Alex tog dem med sig till Daybells stora egendom. Daybell hade redan grävt en grav bakom ladan där han begravde sina husdjur. Alex fortsatte sedan att bränna Tylees kroppsdelar i en hink, som smälte under värmen. Hennes huvud slängdes i graven, följt av de förkolnade resterna, och sedan fylldes graven igen. När jobbet var klart körde den känslokalle mördaren in till Rexburg för att äta lunch. En sådan ansträngande morgon hade gjort honom hungrig.
Lori fortsatte att sprida lögner och bana väg för sitt nya liv som drottning av de utvalda 144 000. Hon berättade för vänner att Tylee hade flyttat hemifrån för att studera vid Brigham Young Universitys campus i Idaho. Hon sa att JJ skulle åka till

OVANFÖR Bilder av Chandlerpolisens förhör med Lori Vallow omedelbart efter den förmodade "självförsvars"-skjutningen av hennes make Charles, släpptes vid hennes rättegång

Strax före sin död berättade Alex Cox (till höger) för sin fru att han fruktade att han skulle bli lurad av Lori och Daybell: "Jag tror att jag är deras syndabock." Han hittades död dagen därpå

Galet sektsnack

Hennes egna ord belyste för juryn vilken fanatisk mördare hennes förvridna tro hade gjort henne till

Jag kom ner hit för att vara en krigare och slåss

Och jag säger bara att det är dags att bli krigare. Nu är vi här. Vi sätter igång

19/10/18
Under sitt första "Preparing a People"-möte i Gilbert, Arizona

26/11/18
Debut för podcast

Du är inte Charles. Jag vet inte vem du är eller vad du gjorde med Charles, men jag kan mörda dig nu med mina krafter

30/01/10
Enligt Charles Vallows rapport till Gilbert Police

© Chandler PD, Shutterstock

Jesus Kristus vet att ingen blev mördad i det här fallet. Oavsiktliga dödsfall inträffade. Självmord hände. Dödliga biverkningar av mediciner hände

Vi är båda så trötta på att ta hand om demoner. Vi är trötta. Snälla be Herren att ta dem

AUGUSTI 2019
Textmeddelande skickat till Chad Daybell

31/07/23
Uttalande om domen

Fem barn och inga pengar och hans syster får allt

15/07/19
Textmeddelande skickat till Kay Woodcock (Charles Vallows syster)

bo i Louisiana med sina farföräldrar. Under tiden försökte morföräldrarna febrilt att kontakta Lori så att de skulle få träffa sitt barnbarn. Den lille pojken sågs en sista gång av kyrkans medlemmar under en podcastinspelning. Han sov djupt i Alex famn, uppstoppad i en röd pyjamas.
Under kvällen vaknade JJ och försökte fly från sin elaka farbrors grepp när han anade oråd. Alex band hans händer och fötter med silvertejp och förseglade hans mun så att ingen skulle kunna höra honom skrika. Han drog sedan en vit plastpåse över huvudet och kvävde sin sjuårige brorson innan han slängde honom i en soptunna av plast. Återigen begravdes liket på Daybells egendom.
Tylee fyllde 17 år och nära familj och vänner skickade lyckönskningar till hennes mobil. De fick alla ovanligt korta svar tillbaka. Alla kunde känna på sig att något var fel.
På grund av sin upprörande tro blev Daybell utesluten ur LDS-kyrkan, en offentlig motreaktion som inte fick honom att ändra sig från sitt större uppdrag. Efter att ha förutspått att Tammy skulle dö i sömnen var det ingen som blev förvånad när hon gjorde just det. En begravning arrangerades blixtsnabbt, följt av Daybells och Loris bröllop mindre än två veckor senare. Men medan det okänsliga paret firade på stranden började den lokala polisen intressera sig för saken. Ännu mer oroande var att ingen hade sett Tylee eller JJ på cirka två månader.
Den 11 december grävdes Tammys hastigt nedgrävda kropp upp och efter en grundlig obduktion ändrades hennes dödsattest till "under misstänkta omständigheter". Följande dag upptäcktes Alex kropp i hans badrum. Läkarna konstaterade att trots att han hade Narcan i kroppen (ett läkemedel mot överdosering) hade han i själva verket dött av en blodpropp i lungan.
Lori kunde inte längre förlita sig på sin onda hantlangare för att göra sina smutsiga affärer. Rexburg-polisen utfärdade ett domstolsbeslut om att Lori skulle hämta sina barn, men när hon inte lyckades hålla tidsfristen greps hon och åtalades för en mängd olika brott.
Daybell anklagades också för att ha dödat Tammy. I april 2020 meddelade polisen att de utredde både Daybell och Lori för mordet på Tammy Daybell och att de var extremt oroliga för Tylee och JJ:s säkerhet. Deras värsta farhågor besannades när kvarlevorna av de båda barnen upptäcktes på Daybells egendom. Lori och Daybell åtalades för överlagt mord på Loris yngsta barn i maj.
Religion på prov
Loris religiösa svammel gjorde att hon ansågs vara oförmögen att ställa upp i rättegång, men i april 2022, efter att hon hade genomgått psykiatrisk behandling, erkände domstolen att hon var tillräknelig och en rättegång fastställdes till den 10 april 2023. Det största problemet för åklagarsidan var det faktum att även om Lori och Daybell hade planerat morden, var det den avlidne Alex Cox som faktiskt hade utfört de avskyvärda brotten.
Bevisen mot Lori var dock överväldigande. Trots att olika familjemedlemmar hävdade att Lori hade varit en kärleksfull mor som hade blivit andligt manipulerad av Daybell, tydde hennes allmänna frustration över en överspänd JJ och en vresig tonåring Tylee på motsatsen. Hennes lika grymma behandling av Charles visade också på hennes sanna karaktär. Det här var en kvinna som hade använt religiös mumbo jumbo för att rättfärdiga sina hjärtlösa handlingar.
Rättsmedicinska experter berättade för juryn om ett hårstrå som hittats på silvertejpen som använts för att binda JJ. Den partiella DNA-profilen matchade Loris, vilket bevisade att hon hade varit fullt involverad i det känslokalla mordet. Juryn fick också höra talas om den procentskala som Daybell och Lori använde för att ange hur andligt upplyst eller "mörk" varje individ var och, vilket var illavarslande, hur nära döden de befann sig.
Det faktum att Lori fortsatte att lösa in stora summor i socialförsäkringscheckar avsedda för sina barn långt efter att hon visste att de var döda bidrog ytterligare till att bevisa hur ond och självisk hon var. Kay Woodcock, Charles syster, beskrev Loris raseri när hon upptäckte att Charles hade tagit bort Lori från sin livförsäkring och ersatt hennes namn med Kays. Under den sex veckor långa rättegången lades bevis fram som visade hur girig Lori var.
Efter att ha kallat över 60 vittnen lade åklagarsidan ner sin talan. Inga vittnen åberopades av försvarsadvokaterna. Juryn dömde Lori skyldig på alla åtalspunkter som rörde dödsfallen av JJ Vallow, Tylee Ryan och Tammy Daybell.
Lori väntar nu på en andra rättegång i Arizona för mordet på sin exmake Charles och mordförsöket på sin systerdotters make Brandon Boudreaux, som vägrade att gå med i deras bisarra sekt. Även om dödsstraffet nu inte längre är aktuellt kommer Lori att tillbringa resten av sitt liv i fängelse utan möjlighet till villkorlig frigivning. Endast hon själv vet vad som motiverade henne att utföra så avskyvärda brott. Hon säger att hon utförde Guds arbete. Juryn trodde uppenbarligen inte på henne.
Efter att ha sett sin nya brud med nöd och näppe undvika en dödsdom måste Daybell nu vänta på att hans egen rättegång ska avslutas. Åklagarsidan yrkar på dödsstraff, och eftersom bevisen hopar sig mot honom kan det bli så den här tragiska historien slutar.

OVAN Lori hävdade under rättegången att Jesus bad henne att lämna himlen och återvända till jorden för att slutföra "saker jag hade lovat att göra innan jag föddes"

nedan Larry Woodcock och Kay Woodcock (mitten), JJ:s morföräldrar, lämnar Ada County Courthouse i Boise, Idaho, efter att en jury funnit Lori Vallow skyldig till mord

Ovan Den vackra trädgården i Salem, Idaho, var en perfekt förklädnad för de depraverade handlingar som Daybell och Alex utförde på baksidan av fastigheten
Ovan, mitten Polisen sökte först igenom Daybells bostad den 3 januari 2020, men fem månader senare, när bevisen tydde på att barnen hade dödats, återvände de och påbörjade en fullständig kriminalteknisk undersökning av marken
Ovan, högerDaybell stödde sin fru under hennes inledande förhör i Kauai den 21 februari 2020 för två brott för bristande försörjning av underhållsberättigade barn och övergivande samt tre förseelser

Juryn fick också höra om den procentuella skala som Daybell använde för att ange hur andligt upplyst eller "mörk" varje individ var och, vilket var illavarslande, hur nära döden de befann sig

© Alamy, Getty

Kidnappningen av Patty Hearst

Arvtagerskan Patty Hearsts tid som beväpnad milismedlem både chockade och förvirrade åskådarna. Vem kunde låta bli att undra om hon var en villig deltagare eller en hjärntvättad bandit?

Ord Tanita Matthews

Sedan Patricia Hearst står framför en flagga föreställande en sjuhövdad orm är hennes hållning aggressiv. Hon står rakryggad och viftar med en kulspruta, men hennes ansikte saknar helt känslor och förnuft. Ljuset är tänt men ingen är hemma, skulle någon säga. Hearst hävdar att hon vid tidpunkten för denna bild agerade under inflytande och övertalning av en vänsterterroristgrupp känd som Symbionese Liberation Army. Hearsts skandalösa bortförande när hon bara var 19 år gammal fångade nationen när hon förvandlades från fånge till kamrat på några veckor. Den välkända psykiatern Frank Ochberg, en pionjär inom traumavetenskap, berättade Verklig brottslighet att Hearst var "affischnamnet" för ett psykologiskt tillstånd som kallas Stockholmssyndromet, där offret känner sig positivt inställd till sina kidnappare. Andra är dock skeptiska och undrar varför den "bortskämda" arvtagerskan inte försökte fly när hon hade både möjlighet och medel att göra det. Istället blev Hearst under pseudonymen Tania en beväpnad legosoldat tills hon 19 månader senare tillfångatogs av FBI. Hearst hävdar att hon blev hotad, våldtagen och tvingad att bli skurk av rädsla för sitt liv, och även om hon några år senare benådades av presidenten funderar allmänheten fortfarande på om Hearst var en "amoralisk" frihetskämpe, en rebell med en sak eller ett offer för ett trauma som förändrade henne till oigenkännlighet.
Sparkar och skriker
Patricia Hearsts liv innan hon tillfångatogs präglades av privilegier och löften; hon var arvtagerska till Hearsts förlagsvärld, som grundats av hennes farfar William Rudolph Hearst, det tidiga 1900-talets Rupert Murdoch. Patricia var en av fem döttrar till sin mor Catherine, regent vid University of California, Berkeley, och sin far Randolph, VD och redaktör för hörnstenen i faderns tidningskedja, the San Francisco Examiner. Hon var ett upproriskt barn som ofta hamnade i konflikt med sin konservativa mor, och detta beteende ställdes på sin spets när hon som 16-åring blev förälskad i Steven Weed, hennes 23-årige matematiklärare. Två år senare hade paret flyttat ihop i Berkeley och planerade att gifta sig året därpå.
Men den 4 februari 1974, runt kl. 21.00, skulle Hearsts liv förändras när det knackade på dörren till hennes hem nära Berkeley campus, där hon var en yngre student som studerade konsthistoria. Det kom en berättelse från en dam i nöd som behövde använda telefonen på grund av bilproblem på nedervåningen, men när Hearst öppnade dörren trängde sig två beväpnade svarta män in och slog Hearsts fästman Weed halvt medvetslös med en vinflaska och tvingade ner honom på golvet medan Hearst belades med munkavle. En granne, som hörde uppståndelsen som ägde rum, försökte hjälpa

men inkräktarna lämnade honom och Weed med ansiktet nedåt på marken. De bar ut arvtagerskan ur lägenheten i hennes nattlinne och skrek "snälla, låt mig gå" innan de lastade sitt offer med ögonbindel och halvnaken i bagageutrymmet på en stulen cabriolet. Härifrån fördes Hearst till en lägenhet på Golden Gate Avenue där hon stoppades in i en garderob, bunden och med ögonbindel. "De talade bara med mig ibland när de ville ha något. Jag blev förhörd av dem hela tiden", säger Hearst till Dateline intervjuare Dennis Murphy. Hon hävdade också att hennes kidnappare våldtog och slog henne samt misshandlade henne psykiskt. SLA hade en plan för Hearst som skulle föra dem ut ur skuggorna och in i rampljuset.
SLA:s ideologi motsatte sig rasism, sexism, ålderism, fascism, individualism, konkurrens, äganderätt och "alla andra institutioner som har skapat eller upprätthållit kapitalismen" Deras ledare, Donald DeFreeze, hade rymt från fängelset bara ett år tidigare. SLA:s sammansättning var mycket motsägelsefull: även om organisationen bestod av övervägande kvinnliga feminister var det männen som var den dominerande faktorn för deras sak. Deras antikrigsideologi stod i skarp kontrast till deras militära stil av strid och konfrontation.
Åtta dagar efter bortförandet fick familjen Hearst ett meddelande från sin dotter. Hennes röst, inspelad på ett kassettband, skickade detta meddelande till hennes familj och resten av världen: "Jag är med i en stridsenhet som är beväpnad med automatvapen, och de här människorna är inte bara ett gäng galningar. De har varit väldigt ärliga mot mig, men de är helt villiga att dö för det de gör. Och jag vill komma härifrån, men det enda sättet är om vi gör det på deras sätt."
Hearst instruerade sin familj att inte leta efter henne, eftersom de inte bara skulle utsätta henne för fara utan också sig själva, och att hennes far skulle göra som de instruerade och göra det snabbt. Ytterligare kommunikation kom också från DeFreeze, som sa till Hearsts: "Vad som än händer med din dotter kommer att vara helt och hållet ditt ansvar och ansvaret för de myndigheter som du representerar."
Även om många människor inte hade hört talas om SLA, fanns det några få som hade det och som kände till DeFreeze, de farliga individer som anslöt sig till honom och SLA. Kidnappningen ansågs vara opportunistisk och Patricia användes som påtryckningsmedel i en politisk konflikt där SLA krävde att familjen Hearst skulle använda sitt starka politiska inflytande för att frige två av sina män som var dömda till livstids fängelse för mordet 1973 på Oaklands första svarta polischef, Marcus Foster. DeFreeze misstänktes också för att ha varit närvarande under skottlossningen då Foster sköts åtta gånger med hålspetskulor fyllda med cyanid. Det stod snart klart för SLA-medlemmarna att deras fångutväxling inte kunde genomföras trots kidnappningen av den amerikanska arvtagerskan. Istället krävde de en omfattande och dyrbar matdonation till de fattiga i ett försök att vinna de underprivilegierade samhällenas beundran.
SLA instruerade Hearsts far att donera mat av god kvalitet till varje person i de fattigare samhällena i hela Kalifornien, en insats som skulle kosta honom 400 miljoner dollar i utbyte mot hans dotter. Hennes far donerade omedelbart mat till ett värde av 2 miljoner dollar till de fattiga i Bay Area. Utdelningen var ett spektakulärt misslyckande, eftersom upplopp bröt ut när offrets far erkände att han inte hade råd med en sådan enorm nota. Detta gjorde SLA arga och de vägrade att släppa hans dotter och kallade Randolphs gest för en "handling som gick ut på att kasta några smulor till folket"
Det var dags för allmänheten att höra från Hearst igen, 59 dagar efter kidnappningen. Denna adressering skulle bli den mest chockerande av dem alla. Hearst sa: "Jag har fått välja mellan att bli frisläppt... eller att ansluta mig till Symbionese Liberation Army och kämpa för min frihet och alla förtryckta människors frihet. Jag har valt att stanna kvar och kämpa." Hearst avsade sig sitt namn och tog en ny identitet, "Tania", efter en "kamrat som kämpade tillsammans med Che i Bolivia för Bolivias folk" Hearst förklarade senare att hon hade fått för sig att FBI skulle döda henne om hon släpptes fri, och att hon valde att stanna kvar av rädsla för livet bortom sina kidnappares "beskydd".
"Jag är Tania Hearst"
Några dagar senare fångade dolda kameror inne på Hibernia Bank i Sunset District i San Francisco den första iakttagelsen av Hearst sedan hon kidnappats 70 dagar tidigare. Klädd i en mörk, tung kappa och mörka byxor kunde hon ses tillsammans med fyra andra kvinnor med halvautomatiska gevär. DeFreeze stod i centrum för rånet, klädd i en lång läderrock och en bredbrättad hatt med sin pistol i handen. Filmen visar hur Hearst ropar kommandon till de skrämda människorna som är mitt uppe i sitt bankjobb. "Jag är Tania. Jag är Tania Hearst", hörde ett vittne arvtagerskan ropa. En annan sade att Tania sagt att hon skulle skjuta den första "jäveln som rörde sig eller gjorde något olämpligt"
Gruppen rörde sig med militär precision och kommunicerade via hand- och muntecken med varandra. När de var klara rusade de mot flyktbilen som stod parkerad längre ner på gatan, med 10 690 dollar nedstoppade i sina väskor. Men i ett till synes panikartat tillstånd började de spruta kulor mot människor på gatan och skadade två män allvarligt.
FBI-agenter hävdade att Hearst tvingades lyda sina kidnappare under vapenhot. USA:s distriktsåklagare James Browning väckte åtal för bankrånet och identifierade Hearst som ett "viktigt vittne". Han utfärdade en husrannsakningsorder trots att det inte fanns någon specifik information om Hearsts vilja att delta i rånet. Andra FBI-agenter stämplade dock Hearst som en "vanlig brottsling" och sa till media att hon "inte var en motvillig deltagare" Hearsts familj höll fast vid att deras dotter var ett offer och fortfarande var en räddningsaktion värd att fullfölja, men hade flera gånger varnats för vad som skulle hända om de försökte infiltrera SLA-gemenskapen. Efter rånet levererades ytterligare en bandinspelning till omvärlden via en lokal radiostation. På bandet hävdade Hearst att hennes pistol var laddad och att "inte vid något tillfälle riktade någon av mina kamrater avsiktligt sina vapen mot mig. När det gäller att bli hjärntvättad är tanken löjlig till den grad att den är bortom all tro."
Strax därefter flyttade DeFreeze sin nio man starka armé till Los Angeles, där de gömde sig för myndigheterna. I maj stod 18-årige Tom Matthews öga mot öga med SLA när de kapade hans skåpbil och satte handfängsel i taket på honom efter att ha utgett sig för att vara potentiella köpare av hans fordon. När Hearst hoppade in i skåpbilen iförd en lång rock och en lockig svart peruk kände Matthews först inte igen henne förrän gruppen presenterade "Tania". Hearst berättade översvallande om hur hon hade deltagit frivilligt i Hibernia-kuppen och hur stolt hon var över

ovan Patricia Hearst berättade för intervjuaren Dennis Murphy att hon under sin tid med SLA inte ens kunde tänka själv, och att DeFreeze instruerade henne att inte tänka på att bli räddad eftersom psykiker skulle hitta henne

ovan RÄTTTrots att hanterade en M1 Carbine under sin SLA-debut bara två månader efter hennes första kidnappning, benådade president Bill Clinton Hearst för bankrånet 27 år senare

Hearst hölls fången i ett antal av SLA:s gömställen medan de ställde sina krav på hennes familj, bland annat i detta anspråkslösa hus

Robert Blackburn, som också blev skjuten av SLA när de mördade Marcus Foster 1973, beskrev dem som "en patetisk, medioker sorts efterkramp från den bästa delen av 1960-talet"

hon var en av sina kamrater som tidigare hade undgått att bli tillfångatagna. En spontan stöld på Mel's Sporting Goods av det gifta paret och de hängivna SLA-medlemmarna Emily och Bill Harris ledde till ett bråk. När butikschefen följde efter paret ut och konfronterade dem, slungades Bills pistol i golvet i ett handgemäng mellan Bill och butiksägaren. Hearst, som satt i en skåpbil på andra sidan gatan, kom till deras undsättning och tvingade butikschefen bakom en lyktstolpe och sköt kulor mot hans framfönster, vilket gjorde att Hearst och paret Harris kunde köra iväg.
Den kvällen tog SLA Matthews med sig i hopp om att få träffa resten av sina kamrater, men på grund av den ökade polisnärvaron dök de andra medlemmarna inte upp. Matthews familj blev orolig för att han hade gett sig ut på en "provtur" och inte kommit tillbaka. Hans far misstänkte att SLA hade kidnappat hans son, men polisen trodde ingenting om en 18-åring som var ute efter stängningstid. Matthews flydde när SLA kapade en andra bil och kastade nycklarna till hans skåpbil till honom - hans 12-timmarsresa med några av USA:s mest eftersökta brottslingar var över och han hade överlevt. När han kom hem till sina hysteriska föräldrar klockan 7 på morgonen berättade han för polisen vad som hade hänt, men nämnde inte Hearsts inblandning i kidnappningen. Han berättade för Datelines Josh Mankiewicz att om han hade fått möjlighet att anmäla SLA skulle han ha avstått, eftersom han ansåg att de inte hade skadat honom på något sätt. Han tillade att han nu vet hur lyckligt lottad han var som överlevde.
Bevis som lämnats kvar på brottsplatsen på Mel's Sporting Goods spårades till Emily Harris, en ledtråd som skulle leda polisen till deras senaste gömställe. Nästa dag stormade polisen ett hus i södra centrala Los Angeles och uppmanade medlemmarna att ge upp. Istället inleddes en våldsam uppgörelse. En misstänkt rökgranat fick byggnaden att fatta eld och DeFreeze och fem av hans kamrater försökte fly genom en krypgrund under huset, som fattade eld. DeFreeze sköt sig själv genom höger tinning med sin pistol innan hans kropp omkom tillsammans med de andra. När kropparna drogs ut ur den sönderfallande byggnaden återstod frågan om Hearsts kropp skulle hittas bland de sex förkolnade kroppar som drogs ut ur vraket.
Samlande av trupperna
Före räden i LA hade Hearst och Harrises checkat in på ett hotell nära Disneyland. På sitt rum följde de striden på TV, precis som alla andra i USA. Hearst hävdade senare att hon under tiden som hon följde händelseförloppet började tro på det som SLA hela tiden hade sagt till henne, nämligen att FBI skulle döda henne om de hittade henne. När hon såg den glödande byggnaden på skärmen kände hon att hon inte längre kunde tro att hon skulle bli räddad. Tandläkarjournaler bekräftade att Hearst inte fanns bland de svarta kropparna, men hennes föräldrar fruktade nu att deras dotter skulle dödas som hämnd för att sex SLA-medlemmar hade dödats. Matthews bestämde sig för att det nu var dags att tala ut och berätta för polisen att Hearst inte längre var en fånge utan en mycket villig deltagare i milisgruppens aktiviteter. Han flögs till San Francisco för att tala med utredare som hade arbetat dygnet runt för att sätta ihop ett fall för rånet mot Hibernia Bank. Matthews vittnesmål gjorde det möjligt för

ovan Mer än än 400 personer från LAPD, FBI, California Highway Patrol och Los Angeles brandkår omringade ett hus som de misstänkte hyste SLA-medlemmar. De som befann sig i huset beordrades att ge upp men slog istället tillbaka med automatvapen

SLA hade en plan för Hearst som skulle föra dem ut ur skuggorna och in i rampljuset

Blev Patty Hearst hjärntvättad?

Den välrenommerade psykologen Frank Ochberg berättar om Stockholmssyndromets effekter på en gisslan och hur viktig diagnosen är för rättsväsendet

Hur snabbt får Stockholmssyndromet effekt hos den som drabbas?
Jag har hört från människor att det kommer över ganska snabbt, och enligt mitt sätt att analysera det måste man åtminstone gå igenom stadiet där man blir chockad och infantiliserad, och sedan får de privilegier som gör att man kan ha bandet. Så snart det sker kan det börja - och det kan vara redan första dagen. Det är omöjligt att ha exakta uppgifter om hur många timmar eller dagar det tar innan det börjar. Jag skulle säga att det tar de här stadierna: chock, infantilisering, lättnad över bristen på mat, toalett och så vidare, och sedan när den befrielsen känns under den typen av omständigheter kan det börja.
Hur förändras offrets sinne när de blir fästa vid sin kidnappare?
De har levt ett normalt, vanligt liv och plötsligt blir de tillfångatagna - och de (drabbade) säger till mig: "Jag visste att jag skulle dö." Känslan av att gå från att vara normal till att vara i denna våldsamma fångenskap är chockartad. Sedan, efter ett litet tag, förändras saker och ting och de får tillåtelse att göra saker som vi tar för givet. Jag tror att det är väldigt likt de känslor vi hade som spädbarn - tryggheten i att vara i moderns famn och att få mjölk. Det är att bli räddad och lugnad, och det är bandet mellan mor och spädbarn. Så hjärnan går igenom en larmfas, går igenom chock och annan demoralisering, och går sedan tillbaka till att ha infantila känslor - och det skapar de positiva bilagorna på ett bisarrt sätt. En annan del av syndromet är att kidnapparen ofta känner den andra sidan av bindningen. Inte alltid, men om kidnapparen känner sig moderlig är det bra för oss som vill rädda liv.
Det finns många som inte är övertygade om att det här tillståndet är giltigt. Varför tror du att det finns så mycket skepticism kring Stockholmssyndromet?
Alla får inte Stockholmssyndromet. Det finns de som i den situationen mycket medvetet bestämmer sig för att bli vän med sin kidnappare. Det är inte Stockholmssyndromet, det är ett mycket medvetet och avsiktligt försök att undvika straff eller död genom att vara vänlig. Allt jag ville göra var att definiera syndromet så att förhandlaren [i en gisslansituation] skulle kunna undvika att göra misstag. Vi vet inte när syndromet inträffar, men vi vill anta att det kan inträffa, och därför vill vi vara mycket försiktiga.
På vilket sätt skiljer sig Stockholmssyndromet från att bli hjärntvättad?
Hjärntvätt är ett avsiktligt försök att genom tortyr och tortyrliknande behandling påverka en persons tankar och känslor. Stockholmssyndromet uppstår bara för att faran, traumat och dramat som utspelar sig i belägringsrummet inte manipuleras.
Finns det några missuppfattningar om det?
Ja, jag tror att den största missuppfattningen är att man använder det där det inte passar. Om vi använder termen "traumaband" som en allmän term, så är Stockholmssyndromet en typ av traumaband under den allmänna rubriken. Misshandel av kvinnor, "granny snatching" och vårdnadstvister där en förälder påverkar barnet och fyller barnets huvud med förvrängningar om den andra föräldern skapar alla ett traumaband, men detta är inte Stockholmssyndromet.
Hur har förståelsen för detta utvecklats under de senaste decennierna?
Jag tycker att det har tillämpats lite för långt och att det har varit något kontroversiellt. Det har gjorts flera studier om Stockholmssyndromet: FBI-forskare har försökt fastställa hur ofta det inträffar i ett gisslanförhandlingsfall där FBI har kopplats in. En studie visade 27 procent av tiden, en annan visade sex eller sju procent, och det beror på vilken nämnare som används. Det kan vara så att det hände i en belägring där det fanns tre personer, men om det fanns 200 personer är det osannolikt att alla skulle ha det. Så vi blandar situationerna, och därför är statistiken överallt. Jag tycker att det är vettigt att veta att det kan hända, och om du hanterar ett formellt brottsbekämpningsperspektiv och inte känner till detta tillstånd är du inte fullt utbildad och inte fullt professionell.

Frank Ochberg

Frank Ochberg är en hyllad psykiater och en pionjär inom traumavetenskap från New York, som ursprungligen definierade termen Stockholmssyndromet för att underlätta hanteringen av gisslansituationer på 1970-talet.

åtalsjury att åtala Hearst för 19 brott. Vid det här laget var Hearst och Harrises i desperat behov av hjälp för att kunna överleva. Ännu ett band släpptes till allmänheten, och än en gång var Hearsts röst i centrum när hon höll ett lovtal över sina kidnappare: "Cujo var den vänligaste och vackraste man jag någonsin känt. Varken Cujo eller jag har någonsin älskat en individ mer än vi älskade varandra."  Mannen hon talade om var känd som Willie Wolfe, den enda man förutom ledare DeFreeze som omkom i branden.
Medvetna om att FBI var dem på spåren låg trion lågt på en bondgård i Pennsylvania under juli och augusti, tills skandalen i Kalifornien hade lagt sig. På hösten återvände de tre till Sacramento, Kalifornien, där de fann visst stöd från människor i samhällets utkanter som ville ansluta sig till deras minskade armé. I april 1975 bröt sig SLA-medlemmarna in genom dörrarna till Crocker Bank. Skottlossning dödade den 42-åriga fyrabarnsmamman Myrna Opsahl. De två maskerade inkräktarna som bar vapnen hade varit Emily Harris och Kathleen Soliah, medan flyktbilen kördes av Hearst. När den här operationen var över började armén, ledd av Bill, ifrågasätta sin ledares auktoritet och metoder, och sprickorna började synas. Poliserna som arbetade med fallet fick tips om att paret Harris ofta sågs i centrala San Francisco, där de höll till i närheten av ett hus i en av stadsdelarna. Poliser som bevakade platsen såg paret klädda i löparkläder och jogga nära ett särskilt hus. När polisen stoppade dem försökte Emily springa men kunde lätt fångas in. Paret Harris gav poliserna information som ledde dem till ett hus i Mission-distriktet där de hade fått instruktioner om att de skulle hitta den kidnappade och nu efterlysta arvtagerskan.
Presidentens benådning
Den 19 september 1975 tog den vilda jakten på Hearst slut. Hon hittades gömd i ett hus tillsammans med SLA-medlemmen Wendy Yoshimura och greps. I fängelset uppgav Hearst sitt yrke som "stadsgerilla" och bar sin beryktadhet med stor stolthet. I en senare intervju med Murphy sa Hearst: "När jag först greps var jag fortfarande en riktig röra, jag sa en massa galna saker." Strax efter att hennes familj och vänner anlänt för att stödja henne tog hon tillbaka sitt SLA-medlemskap och förnekade sin kärlek till Wolfe och resten av sina "kamrater". Hennes försvarsadvokat Terence Hallinan ville hävda att Hearst hade blivit ofrivilligt drogad och tvingad att agera på kommando. Hennes föräldrar ville dock att deras dotters försvar skulle hävda att hon var hjärntvättad, trots Hallinans argument om att detta inte skulle vara trovärdigt. Istället anlitade Hearsts toppadvokaten F Lee Bailey, som under den två månader långa rättegången starkt kämpade för Hearsts sak och hävdade att SLA hade hjärntvättat Hearst. Han hävdade att hon var ett offer snarare än en skurk. Men Ochberg berättade Verklig brottslighet att ett sådant försvar kostade henne målet, och att om psykiatriker hade känt till Stockholmssyndromet på den tiden hade det kunnat hjälpa henne mer, även om det inte helt befriade henne från hennes brottslighet.
Åklagarsidan försökte bevisa att Hearst hade varit en villig deltagare i SLA:s sak, att hon hade bildat en romantisk relation med Cujo och att de andra medlemmarna var hennes vänner snarare än fiender. I vittnesbåset beskrev Hearst hur hennes fångvaktare hade utsatt henne för sexuella övergrepp. Hon beskrev en incident där DeFreeze klämde henne på brösten och i pubisregionen när han var särskilt missnöjd med henne. Hon beskrev hur hon hade fruktat för sitt liv och fått höra att hon skulle bli dödad. Hon fick bindel för ögonen och placerades i en garderob i flera veckor och utsattes för psykisk misshandel. När hon berättade för SLA att hon skulle ansluta sig till dem släppte de ut henne och lät henne delta i deras politiska diskussioner.
"Personen skulle kunna döda dem men väljer i stället att ge dem liv", sa Ochberg och förklarade hur kidnapparna börjar känna positiva känslor för sina kidnappare. Hearst berättade om hur hon tvingades studera material med hjälp av endast en ficklampa och att hon var tvungen att recitera litteratur på kommando och lära sig betydelsen av varje huvud i deras sjuhövdade kobra-logotyp. Hennes meddelanden som Tania lästes upp från ark. Men juryn kunde inte se logiken bakom Hearsts försvar. "Jag tror att juryn eller domaren bara förväntar sig att människor, så länge de inte är galna, har tillräckligt med viljestyrka för att göra motstånd, men det är svårt att göra motstånd mot en person - en förälder, en älskare, en räddare - som sedan begår brott", säger Ochberg.
Juryn fann henne skyldig och dömde henne till sju års fängelse. Hon avtjänade endast 22 månader innan president Jimmy Carter beviljade henne nåd, som ett resultat av engagerade vänner och familj som kämpade för hennes frihet, och hon släpptes tillbaka till sin familj. "Det är en del av mitt liv och jag inser att det alltid kommer att finnas en nyfikenhet kring det. När det gäller Patricia Hearst kommer 'kidnappad tidningsarvtagerska' alltid att komma före det namnet." På sin sista dag som president 2001 benådade Bill Clinton arvtagerskan och sade att om omständigheterna hade varit annorlunda skulle de brott som Hearst begått aldrig ha ägt rum.

ovan vänsterHearst stod ensam inför rätta för rånet mot Hibernia Bank. Enligt hennes vittnesmål krävde hennes kidnappare att hon skulle framstå som entusiastisk under rånet och hotade henne med döden om det skulle ske några misstag

ovan RÄTTHistorien om historien om tidningsarvtagerskan som blev en skurk blev en grund för definitionen av termen Stockholmssyndromet, som Hearst hävdar hindrade henne från att lämna gruppen

När Hearst sattes i fängelse angav hon sitt yrke som "stadsgerilla" och bar sin beryktadhet med stor stolthet

Pattys band

Genom en rad meddelanden skiftade Hearsts tankar och fokus från att vara en krigsfånge till en soldat vid frontlinjen

"Mamma, pappa, jag mår bra. Jag hade några skrapsår och sånt men de har tvättat dem och de blir bra och jag har blivit förkyld men de ger mig piller för det. Jag svälter inte, blir inte slagen eller skrämd i onödan."
"Jag vet att många människor har skrivit och är väldigt oroliga för mig och min säkerhet och vad ni går igenom. Jag vill att de alla ska veta att jag är okej och att de ska förstå att jag kommer att vara okej så länge SLA:s krav uppfylls och så länge de två fångarna i San Quentin är okej och så länge FBI inte kommer in här, det är mitt största bekymmer."
"Jag har fått välja mellan ett: att bli frisläppt i ett säkert område eller två: att ansluta mig till Symbiosens befrielsearmé och kämpa för min frihet och alla förtryckta människors frihet. Jag har valt att stanna kvar och kämpa. Jag har fått namnet Tania..."
"Mamma, pappa... Jag har hört rapporter om matprogrammet. Hittills låter det som om du och dina rådgivare har lyckats förvandla det till en riktig katastrof. Du sa att det var utom din kontroll, vad du borde ha sagt var att du tvår dina händer."
"Jag avsäger mig mitt klassprivilegium och jag skulle aldrig välja att leva resten av mitt liv omgiven av svin som familjen Hearst."

12/02/74

16/02/74

09/03/74

03/04/74

24/04/74

"Vår relation var inte
baserat på borgerligt fördärvade
värderingar, attityder och mål.
Grunden för vår relation
var vårt engagemang för
kampen och vår kärlek till
folket."

07/07/74

© Alamy; Getty Images; Shutterstock; Thinkstock

Loopy Looters

60Puzzling PilferyNågra av historiens mest excentriska rån
64Den stora lönnsirapsstölden
Dessa tjuvar med kladdiga fingrar plundrade flytande guld
66Den halkiga historien om den irländska smörbanditen
Ett särskilt oljigt sätt att fly från fängelset
68Den märkliga fantombarberaren i Pascagoula
Den hårresande berättelsen om en mystiskmidnattsinträngare

66

64

68

Förvirrande

Pilfery

Inget är för stort eller för litet att stjäla för dessa vansinniga rånare

Thstöld är ett vanligt brott i det kapitalistiska samhället, och att sno pengar, saker att sälja eller nödvändigheter som mat är ganska förståeligt. Det finns dock några luriga tjuvar som trotsar all logik och stjäl riktigt märkliga saker..

bedragare fluggar eiffeltornet

Victor Lustig var en ökänd bedragare som genomförde ett av historiens mest djärva brott: han sålde Paris älskade Eiffeltorn - inte bara en gång, utan två

År 1925 märkte österrikisk-ungerskfödde Lustig att Eiffeltornet, som hade uppförts 1889, kostade en förmögenhet för efterkrigstidens Frankrike att underhålla. Han inledde därför samtal med fem skrothandlare under täckmantel av att vara biträdande generaldirektör för Ministère de Postes et Télégraphes.
Lustig erbjöd sig att sälja tornet till en av dem och uppmanade sitt team att hålla tyst för att undvika ett ramaskri från allmänheten. Lustig satte sitt hopp till en man i synnerhet - uppkomlingen André Poisson, som var desperat efter beröm i en stad där han kände sig åsidosatt. Poisson lämnade över en påse med kontanter och gick för att hämta sina 7.000 ton stål. När han anlände förnekade myndigheterna kännedom om affären och Poisson var för generad för att informera polisen om det bedrägeri han hade fallit offer för.
Lustig, som hade tagit tåget till Wien, var upprymd av hur lätt han hade lyckats och återvände några veckor senare för att försöka sig på samma trick med en annan grupp skrothandlare. Den här gången svalde offret sin stolthet och gick till polisen, men Lustig lyckades med nöd och näppe undgå att bli gripen.

Shakespeare sveper med sig jordklotet

Innan Globe byggdes låg Londons mest berömda teater på norra sidan av Themsen i Shoreditch

Den fick det passande namnet "The Theatre" och byggdes av James Burbage och hade i årtionden varit hem för många skådespelartrupper, bland annat Lord Chamberlain's Men, som Shakespeare var en del av. Marken arrenderades av en Mr Allen, men 1597 vägrade han att förnya kontraktet. Efter månader av meningsskiljaktigheter bestämde sig Burbages söner för att ta saken i egna händer. Mitt i natten smög sig de två männen, tillsammans med en snickare och ett dussin skådespelare, "beväpnade med olagliga och stötande vapen, nämligen svärd, dolkar, billar, yxor och liknande", in på platsen och monterade ner teatern. Shakespeare var en av dem.
Eftersom paret Burbage inte hade råd att hyra en ny tomt på egen hand erbjöd de fem medlemmar i sällskapet chansen att bli delägare i en ny teater. Med hjälp av deras investeringar arrenderade de mark på flodens södra strand och fraktade det bärgade timret till Southwark. Materialet användes för att bygga en ny teater och år 1599 öppnade Globe Theatre sina dörrar för allmänheten.

Konsttjuvs rock döljer värdefullt byte

Konstvärldens största stöld gav gärningsmannen Stéphane Breitwieser 1,4 miljarder dollar

Den självutnämnde konstkännaren Stéphane Breitwiesers karriär som konsttjuv började i Tyskland 1995 och slutade 2001, under vilken tid han "samlade" 239 konstverk från 172 museer i hela Europa. Hans metod var listig men ändå enkel. En medbrottsling - hans flickvän - distraherade säkerhetsvakterna medan Breitwieser helt enkelt lyfte ner konstverken från väggarna och gömde dem under sin jacka. Breitwiesers brottsliga bana tog slut först 2001, då han ertappades med att stjäla ett horn från Richard Wagner-museet i Schweiz.
Breitwieser dömdes endast till tre års fängelse och avtjänade bara två. Myndigheterna motiverade det korta straffet med att rånet inte motiverades av vinstintresse; Breitwieser ville helt enkelt behålla konsten för sig själv. Tyvärr resulterade hans tvångsmässiga kleptomani i att många ovärderliga konstverk förstördes när hans mor försökte eliminera bevisen för sonens brott. Efter att ha lämnat fängelset blev han berömd med sin självbiografi från 2006, Bekännelser från en konsttjuv (Confessions Of An Art Thief) och har sedan dess ertappats med att sälja stulna konstföremål på eBay - så kanske spelade pengar trots allt en roll i hans motivation.

Renässanskändisar i försök till flodstöld

Hur kan man stjäla en flod?

Svar: det gör man inte. Den dynamiska duon Leonardo da Vinci och Niccolo Machiavelli gick därifrån med bara röda kinder och en hög med smuts efter att deras djärva försök att stjäla floden Arno misslyckats. Machiavelli var anställd av den skändlige Cesare Borgia och övertygade da Vinci om att hjälpa honom i Borgias plan att avleda floden från staden Pisa, Florens närmaste militära rival. Framgång skulle ha inneburit att Florens skulle ha stärkts av inkommande sjöhandel. Trots da Vincis briljanta plan att leda om floden med dammar och konstgjorda inlopp blev operationen för kostsam och da Vinci fick smaka på misslyckandet. Man måste dock beundra deras mod.

Machiavelli övertalade da Vinci att hjälpa honom i Borgias plan att avleda floden från staden Pisa

Lama plundrare njuter av spritrunda

2013 fick en lycklig lama uppleva en guidad tur i den franska staden Bordeaux innan den skickades hem av myndigheterna

Fem tonåringar på utekväll planerade ursprungligen att låna en zebra från en närliggande cirkus, men erkände att medan zebran var för envis för att följa med dem, verkade laman - som heter Serge - mer än glad över att få följa med på resan.
Gruppen, som hade lämnat en nattklubb i närheten av cirkusen, tog med Serge runt i staden, till och med på en spårvagnstur. Det var först när spårvagnsföraren ringde polisen som gänget lämnade Serge fastbunden vid en lyktstolpe - men inte innan de tagit några bilder med sin fyrbenta vän.
Serge återbördades till cirkusen välbehållen, men cirkusen svarade med att öka säkerheten kring djurens inhägnader. De fem tjuvarna greps senare, men en namninsamling startades där man krävde att gruppen inte skulle ställas inför rätta.

man stjäl einsteins hjärna

© Alamy, Corbis, Getty, Thinkstock

När geniet Albert Einstein dog lämnade han några mycket specifika instruktioner för sina kvarlevor: de skulle kremeras

Hans planer hade varit väl genomtänkta eftersom han inte ville att hans kropp skulle studeras eller dyrkas. Trots dessa väl genomtänkta planer blev Einsteins hjärna oväntat stulen den 18 april 1955.
Hjärnan togs av en patolog vid namn Thomas Harvey och delades upp i block innan den distribuerades till andra patologer för att studeras. Harvey sökte senare retrospektivt tillstånd från Einsteins son för att studera sin fars hjärna, vilket han motvilligt fick.
Efter flera års studier kom man fram till att Einsteins hjärna var formaterad på ett annat sätt än andra mäns. Delar av hjärnan hade upptäckts ha en högre andel gliaceller, som ger skydd åt nervcellerna i hjärnan.

2011 kläckte tjuvar med kladdiga fingrar en otrolig plan för att stjäla Kanadas mest kända exportvara för miljontals dollar

Ord Ben Biggs

Tet mest värdefulla rånet i Kanadas historia involverade inte stöld av pengar, guld eller dyrbara juveler - den typ av byte som man förväntar sig ska vara målet. Det var ett rån av ett helt annat slag som inte upptäcktes på nästan ett år, innan en inspektör från Federation of Quebec Maple Syrup Producers (FPAQ) bokstavligen snubblade över det i en lagerlokal nordost om Montreal. Michel Gauvreau genomförde en årlig inspektion av FPAQ:s reserv i juli 2012 och räknade och kontrollerade integriteten hos tusentals omärkta, förseglade vita tunnor fulla med lönnsirap. När han klättrade upp på tunnorna, som var staplade upp till sex meter upp till taket och dussintals djupa, tippade en av dem och var nära att falla ner. Gauvreau rynkade pannan: var och en av tunnorna borde ha vägt cirka 270 kg (42 stenar) och skulle inte så lätt ha flyttat sig under hans vikt. Den misstänkta tunnan togs plikttroget ner på golvet och öppnades - bara för att upptäcka att den var helt tom. Fler tunnor valdes ut av inspektören och öppnades. Vissa var intakta, men många andra var antingen tomma eller så hade det gyllene innehållet ersatts med vatten. Efter en grundlig inventering upptäcktes att 9.571 tunnor som en gång hade innehållit totalt nästan 3.000 ton lönnsirap hade sugits upp. Värdet av detta byte? Nästan 20 miljoner kanadensiska dollar. Den stulna sirapen var utan tvekan avsedd för den svarta marknaden - men vem skulle ens komma på tanken att stjäla tillräckligt med pannkakssås för att täcka en månhöga våfflor?
FPAQ:s kontroll över lönnsirapsmarknaden fungerade bra för vissa lönnsirapsproducenter i Quebec, men andra ansåg att federationens hårdhänta sätt att genomdriva kvoter var som en drogkartells utpressning. Dessa lönnsirapsrevolutionärer längtade efter en fri marknad i Quebec - och det faktum att de protesterade mot FPAQ gjorde att en handfull avvikare hamnade i skottgluggen för RMCP-detektiven Luc Briand, som ledde utredningen i fallet. Efter att ha genomfört över 300 intervjuer och utfärdat 40 husrannsakningsorder kom Briand närmare två huvudmisstänkta: Avik Caron, vars fru var delägare i det lager där den stulna sirapen förvarades, och Richard Vallières, som kände till marknaden för lönnsirap väl och hade rykte om sig att vara en "barrel roller" - någon som var villig att slingra sig runt FPAQ:s strikta regler.
Under loppet av flera månader och med hjälp av några andra kunde detta par ta bort tusentals tunnor med sirap från lagret, ersätta dem med falska tunnor, ta federationens tunnor till ett lager som ägdes av Vallières, häva av lönnsirapen och fylla på de ursprungliga tunnorna med vatten, innan de transporterades tillbaka till federationens lager. Vallières sålde sedan den olagliga lasten till Étienne St-Pierre, en lönnsirapsförsäljare från New Brunswick, som exporterade sirapen till USA och Europa. Men de slarvade, några av tunnorna returnerades tomma, och lastbilen som användes för att flytta de gyllene varorna spårades efter lite gammaldags detektivarbete som följde svartmarknadssirapen till dess ursprung. Lastbilschauffören, Sébastien Jutras, togs in för en polisintervju och han erbjöd sitt vittnesmål mot Caron och Vallières i hopp om en mildare dom. Nu var det kört: Jutras fick åtta månaders fängelse, St-Pierre fick två år och 850 000 dollar i böter, Caron fick fem år och 1,2 miljoner dollar i böter medan Vallières, i egenskap av ledare, fick åtta års fängelse och svindlande 9,4 miljoner dollar i böter. Och allt för en förmögenhet från lite söt, klibbig trädsaft.

Ovan Burkarna med lönnsirap staplade i en "sugar shack" - en stuga i Kanada där lönnträd tappas på sin sav
HÖGER Den söt saft i lönnträd upptäcktes för tusentals år sedan av Kanadas ursprungsbefolkning, innan europeiska bosättare anlände

de gyllene varorna spårades efter ett detektivarbete som följde sirapen på den svarta marknaden till dess ursprung

VÄNSTER Lönnsirap är älskad över hela världen, så det var helt logiskt att exportera den stulna saften globalt
nedanför HÖGERLönn träd tappas för sin sav, den vattniga vätskan samlas upp och reduceras i stora kokande kärl för att koncentrera sockret

OPEC av lönnsirap

Lönnsirap är för kanadensarna vad olja är för Saudiarabien: industrin är värd över 2 miljarder dollar och det är en ikonisk kanadensisk exportvara som är djupt rotad i kulturen - lönnlövet finns till och med på nationalflaggan. PPAQ (tidigare känt som FPAQ, eller Fédération des Producteurs Acéricoles du Québec) är en federation med cirka 7 000 lönnsirapsproducenter som kontrollerar 80 procent av världens utbud. Den kontrollerar strikt utbudet i Quebec för att upprätthålla priset på medlemmarnas produkter. Detta görs genom att lagra stora mängder lönnsirap i en strategisk reserv i dussintals lagerlokaler, lagra tunnor när det finns ett överflöd av lönnsirap och sedan släppa ut den på marknaden under magrare tider.

Tusentals fat lagrade i ett av PPAQ:s lager, målade i en distinkt blåvit färg och märkta med individuella klassificeringsetiketter. Varje fat är värt cirka 1.800 kanadensiska dollar

© Alamy; Adobe Stock; Getty: PPAQ

den hala historien om den irländska smörbanditen

Inspirerad av biografin om en ökänd engelsk fånge blev den knivbeväpnade irländaren Michael Rooney kreativ med sin flyktplan

An irländare som smetade in sig i smör i ett bisarrt försök att undvika att bli gripen av polisen slapp fängelse. Polisen i County Kerry, Irland, larmades den 20 oktober 2014 om den 35-årige Michael Rooney som i ett berusat raseri hade slagit sönder nästan alla möbler i det hus han delade med sin partner. När polisen kom till platsen upptäckte de att gärningsmannen befann sig i sitt hem iklädd endast ett par jeans, uppenbarligen för att bättre kunna applicera den hala sprejen på sin kropp. "Det här var en mycket skrämmande händelse", sade domare Thomas E O'Donnell i Circuit Criminal Court.
När polisen väl var inne i Listowel-huset fann de att Rooney hade barrikaderat sig i huset genom att placera två stolar mot en dörr. Han hade smort in sig med smör i hopp om att det skulle göra det nästan omöjligt för polisen att gripa honom, och han viftade med en 35 centimeter lång kniv mot polisen och ropade: "Kom in, era jävlar"
Polisens försök att fånga den hala irländaren var förgäves. Ett handgemäng mellan Rooney, Sergeant Tim O'Keeffe och Garda Colin McCarthy resulterade i att de två poliserna pepparsprejade mannen i ett försök att övermanna honom och lyckas gripa honom. Poliserna hade dock svårt att sätta på Rooney handfängsel på grund av smöret på hans kropp.
Det påstås att Rooneys flyktplan hade inspirerats av filmen från 2008 Bronsonsom är en biografi över en av de mest ökända och uppmärksammade brottslingarna i brittisk historia, Charles Bronson. I filmen klär Bronson av sig naken och täcker sig med smör innan han attackerar polisen. Det upptäcktes att Rooney hade alkohol och receptbelagda mediciner i kroppen.
I mars 2015 togs fallet upp i Tralee District Court. Bevismaterialet överlämnades till domaren som skickade det vidare till nästa sammanträde i Tralee Circuit Court i maj 2015. Rooney erkände sig skyldig till att ha hotat att döda två poliser och till att ha viftat med ett offensivt vapen. När Rooney dömdes fick domstolen veta att han, som fortfarande var tillsammans med sina två barns partner, hade skrivit ett brev med en ursäkt till Garda, slutat dricka och gjort mycket för att "rehabilitera sig" efter händelsen. I en rapport från en psykiatriker beskrevs hur Rooney var arbetslös vid tidpunkten för händelsen, efter att tidigare ha arbetat i Storbritannien, och att han drack på grund av tristess medan han tog medicin.
Lokala myndigheter uttryckte sin oro och berättade för domaren att konfrontationen var "helt olämplig" för irländaren, som inte tidigare dömts för något brott. Domare O'Donnell sa till domstolen: "Den tilltalade övermannades och greps med svårighet på grund av att han hade täckt sin kropp med smör." Han tillade att den tilltalade inte hade gjort mycket för att underlätta sin situation genom att smörja in sig med smöret. Han dömde Rooney till två års fängelse på var och en av de tre åtalspunkterna mot honom samtidigt och bakdaterade domen till maj 2015. Han gjorde dock straffet villkorligt i två år och sa till tvåbarnspappan: "Mr Rooney, jag ger dig en chans. Jag vill inte se dig här igen."

Smörbandit

poliserna hade svårt att sätta på Rooney handfängsel på grund av smöret på hans kropp

VÄNSTER Charles Bronson, den brittiske brottslingen känd som "Storbritanniens mest ökända fånge", inspirerade Michael Rooney till hans bisarra, smöriga metod för att undvika att bli tillfångatagen

NEDANFÖR Vi föreslår att denna populära irländska exportvara passar bättre på rostat bröd eller i en bakad potatis

Den märkliga Phantom Barber i Pascagoula

Om du inte tappar håret på grund av det läskiga fallet med denna nattliga inkräktare, kommer det garanterat att få det att stå på ända

Ord Alice Pattillo

ABOVE A samtida bild publicerad i San Francisco Examiner (augusti 1942) som visar det mardrömslika grepp som Phantom Barber hade över samhället

O nder den 5 juni 1942, i den lilla staden Pascagoula i Mississippi, stördes 11-åriga Mary Evelyn Briggs och 12-åriga Edna Marie Hydel från sin fridfulla sömn i sovrummet på Our Lady of Victories-klostret av den chockerande synen av vad Briggs skulle beskriva som en kort, tjock man som kastade sig ut genom deras fönster. Mannen hade väckt Briggs när han böjde sig över henne med ett glänsande föremål i händerna och rufsade till hennes hår. När han märkte att hon var vaken sa han åt henne att "shh", men den panikslagna unga flickan skrek istället, vilket väckte hennes rumskamrat Hydel.
Flickorna verkade vara oskadda av inkräktaren och ingenting saknades från deras rum, förutom en hårlock som klippts av från deras huvuden - det verkade som om denna nattliga inkräktare hade brutit sig in i det primära syftet att trimma deras lockar och som ett resultat fick han snabbt smeknamnet "Fantomfrisören". Mannen hade klippt upp fönsterrutan och tagit sin tillflykt genom den närliggande skogen. Strax därefter blev en annan ung flicka, sexåriga Carol Peattie, Fantomens nästa offer. Han klippte av hennes blonda lockar under natten och lämnade inget annat efter sig än ett sandigt fotavtryck och ännu en sönderklippt fönsterruta.
Den sista Fantomen-attacken inträffade innan juni månad var slut - men den här gången tog barberaren en klippning från en vuxen kvinna. Mrs R E Taylor vaknade en natt av en lukt som vände upp och ner på magen och fick henne att bli våldsamt sjuk. När hon återhämtat sig upptäckte hon att en bit av hennes hår saknades, vilket ledde till teorier om att den illamående stanken som väckte henne var kloroform - kanske använd av brottslingen för att kuvade sina offer.

© Getty, San Francisco Examiner

Flickorna verkade vara oskadda av inkräktaren och ingenting saknades från deras rum, förutom en hårlock av var och en av dem som klipptes nyligen från deras huvuden

OVAN Tidningarna var fulla av berättelser om de märkliga hårklippningshändelserna

Sammanlänkade
Några dagar efter att Fantomen Barberaren tagit sig in i Peatties bostad och innan han störde mrs Taylors splitternya perm, inträffade en annan nattlig attack i Pascagoula. Men bortsett från det midnattsliga inbrottet genom fönstret passade det här inte in i Fantomens modus operandi. Den 13 juni blev Terrell Heidelberg och hans fru Lillian brutalt misshandlade med ett järnrör när de låg och sov. Paret överlevde attacken men ingen av dem kunde identifiera några utmärkande drag hos sin angripare. Många trodde att detta var en upptrappning av Phantom Barber, men eftersom inget hår saknades och inga andra likheter fanns mellan denna incident och de tidigare hårkapningarna, förutom tidpunkten och sättet på vilket angriparen kom in i hemmet, verkar det högst osannolikt. Dessutom inträffade den mellan de små flickornas hårklippningar och klippningen av fru Taylor - varför skulle barberaren eskalera till våld och sedan återgå till sina gamla metoder så snabbt?
Falla ut
Med andra världskriget som bakgrund var många människor redan på helspänn och tanken på en nattlig inkräktare i hemmet fick dem att drabbas av panik. Polischefen A W Ezell beordrade sin insatsstyrka att vara på högsta beredskap och sätta in fler patruller på gatorna. Det fanns till och med en belöning på 300 dollar för all information som kunde leda till att Fantomen kunde gripas, en belöning som ökades med bidrag från Ingalls Shipbuilding och Jackson County Sheriff Guy Krebs - som lade till 100 dollar i belöningspotten efter att fler rapporter om Fantomen Barber hade ringts in från andra närliggande samhällen.
Armén lättade också på sina regler för mörkläggning i staden i hopp om att gärningsmannen skulle kunna siktas och gripas mer effektivt. Invånarna tog saken i egna händer, spikade igen sina fönster helt och hållet och höll sig beväpnade och vaksamma. Män vägrade att arbeta nattskift på det lokala skeppsvarvet så att de kunde vara hemma och skydda sina familjer, vilket hade en direkt inverkan på krigsansträngningen, och kvinnor lämnade inte längre sina hem efter mörkrets inbrott.
Görs det framsteg?
I augusti hade en misstänkt gripits för attacken mot familjen Heidelberg: Den tyskutbildade kemisten William Dolan. Den 57-årige mannen anklagades för att vara nazistsympatisör, påstods hysa agg mot Terrell Heidelbergs far - vilket gav honom ett svagt motiv - och hade tidigare gripits för olaga intrång. Polisen upptäckte också en "mängd människohår" bakom Dolans egendom, varav en del troddes tillhöra Peattie, men det är oklart hur de dechiffrerade hårets ägare utan DNA-testning. Dolan anklagades för att ha iscensatt Phantom Barber-attackerna "för att försämra krigsarbetarnas moral" men han åtalades aldrig för de bisarra inbrotten och midnattsklippningarna. Istället dömdes han för överfallen på Heidelbergs till tio års fängelse för mordförsök. Samhället var lättat och trodde att deras mardröm var över.
Dolan vidhöll dock sin oskuld och efter att ha klarat ett notoriskt opålitligt polygraftest (lögndetektor) släpptes han 1951. Många historiker tror att Dolan är oskyldig till både Heidelberg-attacken och hårklippningarna och drar slutsatsen att mannen troligen var en lätt syndabock som redan betraktades som en förrädare av lokalbefolkningen tack vare sina tyskvänliga åsikter. Oavsett om han var skyldig till de märkliga klippningarna eller inte kommer Dolans namn tyvärr för alltid att förknippas med Fantomfrisören - fallet är dock tekniskt sett fortfarande olöst och har blivit en urban legend.
En hårresande plan
Även om det har föreslagits motiv för Dolans påstådda attack mot familjen Heidelberg finns det inget som binder Dolan till de andra nattklippningarna och en fråga kvarstår: vad skulle få någon att smyga sig in i hem vid midnatt för att helt enkelt stjäla små flickors hår? Teorierna sträcker sig från psykologiskt drivna resonemang som spänningssökande, en störd sexuell fetisch och behovet av att hävda dominans och kontroll, till mer udda förklaringar, som att Fantomens identitet bokstavligen är en osynlig kraft - ett övernaturligt väsen. Och vad gjorde gärningsmannen med håret? I tider av stränga restriktioner, med ransonering och begränsade resurser, kanske det finns en logisk anledning till att denna listiga coiffeur samlade in lockar? Eller kanske, bara kanske, samlade han in håret för någon djävulsk ockult ritual. Oavsett motivet är en sak säker - fantomfrisören satte skräck i Pascagoulas invånare och har gått till historien som ett av USA:s mest märkliga olösta mysterier.

Mary Evelyn Briggs (t.h.) får sin nymodiga frisyr av Phantom Barber, som spelas av hennes syster Laura

© The Daily Times (Iowa), Getty, The Greenville News, The Morning News (Delaware), San Francisco Examiner, The Tribune (Pennsylvania)

Märkliga omständigheter

74Brottslig kattDen listiga katten som försökte hjälpa till att bryta sig ut ur ett fängelse
76Av med hans "huvud"!
Det är efterspelet till Bobbits-fallet som ärverkligen utöver det vanliga
80	Ingen "god gärning" går ostraffad!Den barmhärtige samariten som kidnappade en"hemlös" gammal man
82Skräckens hotellOm bara väggarna på Cecil Hotel i Los Angeles kunde tala..
90Helg på Jeffrey'sTvå festande kompisar lämnade sin kompislik för att plocka upp notan..

82

90

ovan Oroa dig inte oroa dig inte, katten överlämnades till djurkontrollen oskadd

brottslig

En listig katt som ertappades med att smuggla in borrkronor, sågblad och en mobiltelefon i ett brasilianskt fängelse vägrade svara på frågor. åtalet lades ner

Akatt "greps" utanför ett brasilianskt fängelse för att ha försökt hjälpa till med en utstuderad rymning!
Katten, som kommer att förbli anonym, hittades av fängelsevakter utanför ett fängelse med medelhög säkerhet i Arapiraca, en liten stad i mitten av den nordöstra delstaten Alagoas i Brasilien. Katten greps när den passerade huvudporten på nyårsafton 2012 efter en rapport om misstänkt aktivitet.
"En agent såg katten och gick för att titta närmare på den eftersom något med den verkade fel", säger Marcelo Avelino, som är ordförande för fångvaktarnas fackförening.
Vid en första anblick såg det ut som om den svartvita katten hade tejp runt mitten. Men vid en närmare granskning blev situationen mycket mer olycksbådande. Under tejpen låg en väska med ett urval av tunnelgrävningsverktyg. Förmodligen skulle de levereras till internerna för att hjälpa dem att iscensätta en flykt.
Bland verktygen fanns flera borrkronor, filar och små sågblad. Tillsammans med dem fanns en samling andra beslagtagna föremål, bland annat en mobiltelefon med batteri och laddare, ett minneskort och en uppsättning hörlurar. Myndigheterna trodde att verktygen skulle användas av internerna för att bygga tunnlar ut ur fängelset, och att telefonen skulle användas för att kommunicera med andra kriminella nätverk i staden.
Innan katten greps hade vakterna lagt märke till att den gick in och ut genom fängelsegrindarna, men den försökte vanligtvis inte smuggla in smuggelgods. Enligt fängelsechefen Luiz de Oliveira Souza hade katten uppfostrats av internerna på Arapiraca-fängelset och tränats att återvända till byggnaden för att leverera fritagningsutrustningen. "Vi blev mycket överraskade av fångarnas nya taktik", säger en talesman. Tjänstemännen trodde att fångarnas släktingar hade tagit med sig katten hem efter besök på fängelset och tagit hand om den när den inte var upptagen med att begå brott.
Efter att ha blivit frihetsberövad överlämnades katten till ett lokalt djurcenter för att få medicinsk vård. Till den brasilianska lokaltidningen Estado de S Paulo sade en representant för fängelset "Det kommer att bli svårt att ta reda på vem som är ansvarig eftersom katten inte talar." Katten togs inte in för förhör och det blev ingen rättegång.
Samtliga av fängelsets 263 intagna var misstänkta för rymningsförsöket. Den skyldige hittades aldrig och fallet är fortfarande ett mysterium. Den här gången var ingen av fångarna villig att släppa ut katten ur säcken.
Otroligt nog är detta inte första gången som brottslingar tar hjälp av djurriket för att hjälpa dem i deras kriminella verksamhet. År 2010 tvingades colombianska agenter vingklippa en flock papegojor som hade tränats av ett ökänt - och förvisso innovativt - knarkgäng att skrika varningar till dem om polisen kom för nära.

Den listiga katten undvek låsning, men den skulle ha sett bra ut i orange

© Adobe lager

Av med hans "huvud'!

Hon kastade ut hans manlighet från ett bilfönster i ett anfall av ilska. Skulle John Wayne få ett lyckligt slut med sin "Frankenpenis"?

On natten till den 23 juni 1993 fick John Wayne Bobbitt den typ av ryktbarhet som ingen man egentligen någonsin vill ha. Hans fru Lorena hade efter år av misshandel i hemmet fått ett utbrott och skurit av hans penisspets medan han sov. Lorena frikändes senare från brottet på grund av tillfällig sinnesförvirring. Vilka övergrepp kan mannen ha gjort för att få henne att kapa hans "helikopter"? Hur tog de hand om sina angelägenheter efteråt?
Kvinnan på den överliggande kameran i rättssalen var som en docka. Hon såg absurt ung ut, hade sina mörka lockar rufsade i en skolflickig hästsvans och snörvlade i en näsduk som ändå var perfekt vikt. Det var kanske vad man kunde förvänta sig av någon med en karriär som manikyrist. Ändå hade denna nätta figur åtalats för brottet uppsåtlig skadegörelse. Lorena kände mannen som hon hade skadat. De hade träffats 1988 på en militärbal i Quantico. Han var en amerikansk marinsoldat. Hon hade emigrerat från Ecuador två år tidigare i jakt på sin amerikanska dröm.
Den store mannen?
Med ett namn som filmstjärna kanske John Wayne såg sig själv som något av en stor man. Han hade en historia av att misshandla kvinnor och skulle senare hamna i fängelse i 15 dagar för att ha misshandlat en annan kvinna. I det första fallet kulminerade dock hans beteende den ljumma midsommarnatten den 23 juni 1993 i Louisiana. Han hade varit ute med vänner och blivit berusad. Alkohol är aldrig det bästa om man inte kan kontrollera sina impulser, och John kom hem och slogs med Lorena. Det var det senaste i en kampanj som hon hävdade hade inkluderat våldtäkt, otrohet, att tvinga henne att genomgå en abort och att ge honom analsex trots att det stred mot hennes tro. Hon sa att han även använt "marina tortyrmetoder", bland annat genom att strypa henne och klämma på hennes ansikte. Våldtäkten var det enda åtalspunkten som han senare frikändes från. Efter deras gräl gick John till sängs.
Senare på kvällen blev det tyst i huset när fotsteg hördes i köket. En bestämd hand som vårdade en älskares förbittring öppnade en låda, smekte det släta, lätt böjda materialet och lät sedan den åtta tum stora kökskniven glida in i en omfamning. Mer mjuk stoppning ledde upp till kammaren. Sedan kom kniven ner.
John vaknade och fann ett gapande hål som grät i hans sängkläder. Lorena, å andra sidan, var triumferande. Hon hade redan flytt i bilen och tagit med sig hans förargelseväckande redskap. Köttet från den forna fallosen slängdes ut genom fönstret och landade på en åker. Det är ett under att det inte knaprades upp av nattdjuren.
Koldbrand och
stygn
Lorena var dock inte som sin man. Hon var på väg att ändra sig och när hon insåg hur mycket skada hon hade gjort på Johns kropp ringde hon räddningstjänsten. Polisen plockade så småningom upp hans snoppspets - biten var bara två och en halv centimeter lång - och lade den i en ishink för att kyla. John vaknade upp utan den före operationen.
När morgonen stirrade på lakanen i Johns sjukhussäng var hans liv på väg att förändras. Borta var den spruckna, blodsprutande, söndertrasade härvan av nervändar som tidigare hade hållit hans penis. I stället, efter nio timmar då kirurgerna skrapade nålar i hans råa kött, fanns en myriad av stygn som klamrade sig fast vid hans påsydda lem. Ögat var slött och uppgivet och läkarna hade varnat honom för att han aldrig mer skulle kunna ha sex. Han fick veta att han kunde förvänta sig komplikationer, som kallbrand, vilket inträffar när delar av kroppen börjar dö.
Enligt National Health Service är typiska symptom på kallbrand svullnad av det drabbade området, extrem smärta och blödande blåsor som kan producera illaluktande, sipprande var. Om en sådan infektion uppstod efter operationen skulle hans penis så småningom bli svart och falla av, som läkarna sa till honom.
Det första John gjorde när han fick erektion på sjukhuset efter operationen var att ringa och informera sin mamma, som föga förvånande sa att hon kunde ha besparats just den detaljen.

BELOW A av Dr James T Sehn visar den halshuggna penisen från en

OVANFÖR På på väg in i domstolen vänder John Wayne tillbaka mot fotograferna

Han fick veta att han kunde förvänta sig komplikationer. Om en infektion uppstod efter operationen skulle hans penis så småningom bli svart och falla av

Övergrepp i media
John blev uppslukad av ett mediadrev. Han påstod sig ha legat med 70 kvinnor med sin återställda penis och ville gärna lägga sig under kniven igen när den ökände chockjournalisten Howard Stern betalade för att förstora den. John hävdade naturligtvis att det gjorde hans sexliv bättre än det någonsin hade varit och sa: "Att vara den mest kända mannen som har fått sin penis avhuggen har sina fördelar. Det har definitivt inte skadat mitt kärleksliv - det har faktiskt förbättrat det." Exakt vad det säger om hans attraktionskraft att han skryter om den berömmelse som följer av att ha blivit stympad av en kvinna som han har mobbat i åratal är en helt annan sak.
Dessutom, även om Lorenas attack gav honom ett slags kändisskap, är det inte precis något att fira. Tidningarna skriver fortfarande om fallet, till synes bara för att få en ursäkt att göra så många penisrelaterade ordvitsar som möjligt på hans bekostnad (det är svårt att motstå). Empati för, eller rentav avund på John, är däremot sällan en del av formeln. Så sent som 2012 twittrade han: "Singel igen, så om ni damer vill veta hur det är att dejta en porrstjärna, skicka ett meddelande till mig här", som om de vackraste inte skulle vara intresserade av honom för hans sinnes skull.
John gjorde så mycket han kunde av sina omständigheter. Förutom att han blev en återkommande gäst i Howard Sterns radioshow, medverkade han i många TV-program och i några porrfilmer, bland annat Frankenpenis (1996). Med detta sagt var denne store älskare enligt sin exfru (och i motsats till hennes vittnesmål om att attacken var "suddig") så frustrerad att hon berättade för polisen att hon begick överfallet som vedergällning för hans hänsynslösa sängklädesmanér och sa: "Han får alltid orgasm och han väntar inte på att jag ska få orgasm. Han är självisk. Jag tycker inte att det är rättvist, så jag drog tillbaka lakanen och gjorde det."
Två av Johns efterföljande äktenskap varade i 23 dagar och två år - inte precis höjden av framgång för den stora amerikanska äkta makan. Trots allt skryt lämnade händelsen honom också med nattskräck och självmordstankar.
Kuksugare i rättssalen
och tjur
Efter överläggning fann domstolen Lorena icke skyldig på grund av tillfällig sinnessjukdom. Vittnen i rätten bekräftade att Lorena ofta hade varit täckt av blåmärken, och psykologspecialister var överens om att hon hade misshandlats i hemmet och blivit deprimerad till följd av detta. Till följd av det sätt på vilket hon senare mindes händelsen som "bilder", eller flashbacks, drog vissa läkare slutsatsen att hon led av posttraumatiskt stressyndrom till följd av sin makes beteende. Enligt dem hade John drivit henne till att begå attacken - vad de kallade en "oemotståndlig impuls" - genom sin misshandel av henne.
Lorena dömdes till en period av utvärdering på ett psykiatriskt sjukhus för att avgöra om hon utgjorde en fara för sig själv eller inte. Hon släpptes därefter under förutsättning att hon fick öppenvårdsterapi och inte lämnade delstaten utan lagligt tillstånd. Eftersom Lorena kom från en strikt romersk-katolsk familj som såg skilsmässa som ett misslyckande, försökte paret att återuppliva sitt äktenskap. Hon hävdar att John fortsatte att slå henne och de skildes 1995.
Lorena har också bett om ursäkt för sitt brott. Hon berättade för The Daily Mail, "Det gjordes, men det gjordes inte med flit" och har kommenterat resultatet av att våld i hemmet är accepterat och sagt: "Det är sorgligt eftersom våld i hemmet fick mig och min exman att hamna på sjukhus." Johns slutliga svar? "Jag klandrar inte Lorena. Vi skadade båda varandra. Jag önskar henne det bästa." Enligt Lorena fortsatte han att skicka kort till henne på alla hjärtans dag i ytterligare ett decennium.
Kärlek är dock möjlig. Efter frikännandet har Lorena hittat en man som avgudar henne och behandlar henne väl. Paret uppfostrar sitt barn tillsammans. Denna beslutsamma kvinna har också sedan dess blivit en förespråkare för överlevare av våld i hemmet och grundat (i sitt ogifta namn) The Lorena Gallo Foundation. Stiftelsen är baserad i Haymarket, Virginia, och organiserar uppsökande verksamhet och donationer till välgörande ändamål.
John har sedan dess försökt att bli en riktig man. Han försöker ta ansvar för sina handlingar, har konverterat till kristendomen och har ett limousineföretag. Trots alla dumheter, kändisskap och rena skitsnacket som cirkulerade när händelsen hamnade i pressen, fick den allvarliga konsekvenser. Dess nyhetsvärde gjorde att den i viss mån kunde bidra till att krossa den mur av tystnad som hade omgärdat våld i hemmet och visade genom Lorenas frikännande att hot från makar inte skulle tolereras.
Det slutliga resultatet av en historia som är nästan perfekt utformad för förstasidorna är dess långsiktiga eftermäle: John kommer gradvis att försvinna i glömska i den grop som är internetporr. Lorena, å andra sidan, kommer att påverka de familjer hon hjälper under många år och förmodligen generationer framöver.

NEDANFÖR Lorena bryter ihop under rättegången

NEDÅT Kniven kniven med vilken Lorena kastrerade John Wayne

ovan RÄTT Anhängare av Lorena står utanför domstolen och viftar med plackards och affischer

OVANFÖR John sjunker ihop med huvudet i händerna när han lyssnar på bevis i domstolen

Fejkning med en Frankenpenis

John Wayne Bobbitt berättade sin livshistoria i porrfilmer för att få uppmärksamhet och betala sjukvårdsräkningar

John Wayne Bobbitt Uncut filmades bara ett år efter den attack som kostade honom hans penis. En annan typ av revidering är synlig i berättelsen som återger händelserna den kvällen. Efter att en ganska barnslig John setts tillverka glasögon av en strippas behå under den berusade utekvällen, går han hem till Lorena (Veronica Brazil) och tjatar på henne om sex. Deras argument är helt borttagna från berättelsen.
När han sover skäller "Lorena" (endast iförd spetstrosor) ut John för att han har legat med andra kvinnor och ber honom att bli erigerad medan hon håller upp en kniv. Spännande, rytmisk musik sätter igång när den frontala tagningen går i slowmotion för det annars utanför ögonlinjen liggande snittet.
Penisen kastas så småningom i vägen för en engelsman som levererar repliken: "Ser ut som en kuk! F**king hell! Den är i alla fall inte min!", med en obesvärad aplomb. Det är märkligt passande att musikern Lemmy Kilmister dyker upp i denna cameo - han förändrade världen med sitt Motorhead.

© Alamy; Getty Images

Ingen "Good DeEd" går ostraffad!

En man i Connecticut ska ha misstagit en gammal man för en hemlös, "råkat" kidnappa honom och tvångsmatat honom med kött

A57-årig man från Danbury, Connecticut, greps 2015 efter att ha påståtts ha kidnappat en äldre man som han hade förväxlat med en hemlös person.
David Pope såg en gammal man (som inte kommer att nämnas vid namn) som drog en kundvagn fylld med burkar och flaskor längs sin gata och ska ha misstagit mannen för en hemlös som var i behov av en god måltid.
Klockan 18.30 den 26 augusti bestämde sig Pope uppenbarligen för att spela den barmhärtige samariten. Han tog 77-åringen i armen, släpade in honom i sitt hem och försökte bjuda honom på middag. Men missförståndet ledde till att Pope greps och anklagades för kidnappning av andra graden.
Offrets redan bisarra kväll fortsatte att gå utför. Väl inne i kidnapparens hus blev mannen biten i benet av Popes Staffordshire terrier. Han fick sedan något att äta. Trots att hunden bröt hud och drog blod fortsatte Pope att tvångsmata köttbitar till sitt offer och skrämde den gamla mannen.
Ur Popes perspektiv matade han helt enkelt en man i nöd, hjälpte någon som inte kunde hjälpa sig själv och gjorde sin del för att ge tillbaka till samhället. Men hans offer såg det på ett annat sätt - han hade med våld släpats bort från gatan, bort från sin shopping och förts till ett främmande hus för att stoppas full med kött och användas som tuggleksak åt en hund.
Så småningom lyckades offret fly från huset utan att Pope såg. Han haltade till säkerheten i sitt eget hem och ringde omedelbart polisen för att rapportera om sin prövning och lämna in ett klagomål mot Pope.
Kriminalinspektör Christian Carraccio vid Danburys polismyndighet säger att offret förklarade att han fortsatte att äta den mat som Pope gav honom eftersom han förståeligt nog var "rädd för sitt liv och rädd för att hunden skulle bita honom igen".
Poliserna följde upp rapporten och gick för att prata med Pope, men poliserna kunde inte genomföra en säker intervju eftersom den desperate välgöraren vägrade att avliva sin hund under hela besöket. Enligt polisrapporten verkade Pope vara synbart berusad och stridslysten och de tog honom snabbt i förvar.
Pope hävdade att han trodde att hans offer var hemlös och att han hade bjudit in mannen till sitt hus för att erbjuda honom mat. I det här skedet är det oklart om Pope verkligen trodde att han gjorde en god gärning för vad han trodde var en äldre hemlös herre, men hans stökiga beteende med polisen tyder på motsatsen. Det är möjligt att han helt enkelt hade ett behov av att ställa till bråk och för mycket kött i huset.
Aven för kidnappning av andra graden åtalades Pope också för framkallande av fara för annan, för att ha hindrat en polisman och för förargelseväckande beteende. Han hölls kvar mot en borgen på 500 dollar i väntan på att han skulle infinna sig i Danbury Superior Court.

David Pope: goda avsikter på villovägar eller berusad bråkmakare?

Ingen "god gärning"

offret fortsatte att äta påvens mat eftersom han var "rädd för sitt liv och rädd för att hunden skulle bita honom igen

MOTSÄTTNING Den berusade välgöraren David Pope hävdade att han släpade en 77-årig man tillbaka till sitt hem och tvångsmatade honom med kött eftersom han trodde att mannen var hemlös

OVAN Xxxxxx att denna populära irländska exportvara passar bättre på rostat bröd eller i en bakad potatis

Det reser sig 19 våningar högt, en bloddränkt skamfläck i hjärtat av Downtown Los Angeles. Hur har Cecil Hotel fått sitt ökända rykte?

Ord Joanna Elphick

I2017 stängde Stay on Main, tidigare Cecil Hotel, sina dörrar för att totalrenovera byggnaden, men det verkar som att oavsett hur många gånger stället byter namn och får en ny färgklick, kan det inte skaka av sig sitt makabra rykte.
Hotellentreprenören William Banks Hanner och hans kompanjoner Robert H. Schops och Charles L. Dix hade stora förhoppningar när The Cecil Hotel stod färdigt. De stora och de goda, politiker och Hollywoodstjärnor, stod sida vid sida och beundrade glasmålningarna och marmorgolven när dörrarna till lobbyn stolt slogs upp den kalla decemberkvällen 1924. Glänsande vita statyer välkomnade gästerna när de närmade sig den magnifika, och numera ökända, entrén med terrakottabågar, medan exotiska palmer dekorerade den eleganta mezzaninen. Efter att ha investerat över 2,5 miljoner dollar i projektet behövde hotellet bli en succé, och det blev det också under de första åren. Men även under dess glansdagar började en lömsk underström få fäste.

rätt Cecil Cecil Hotel, med sin flagnande färgskylt, har utsetts till ett historiskt kulturminne, till de närboendes stora förskräckelse

© Getty bilder

Den sista utcheckningen
Det första av flera hotellsjälvmord inträffade tre år efter hotellets invigning, när den 52-årige fastighetsmäklaren Percy Ormand Cook tog sitt liv den 22 januari 1927. Efter att ha separerat från sin fru och sitt barn på grund av äktenskapliga svårigheter bestämde sig Cook för att göra slut på allt genom att skjuta sig själv i hjärnan. Hotellets städpersonal upptäckte hans blodiga kropp i hans rum och ringde efter en ambulans, men den hjärtekrossade maken dog av sina skador samma natt.
Börskraschen 1929, följd av den stora depressionen, skakade om USA, men på något sätt fortsatte Cecil Hotel att blomstra långt in på 1940-talet med sin kundkrets av förmögna teaterbesökare, resande affärsmän och mindre kändisar. Samtidigt, precis runt hörnet, växte Skid Row.
Namnet "Skid Row" härstammar från de första järnvägsbyggena i mitten av 1800-talet, där man anlade skidvägar för att flytta de fällda trädstammarna. De tillfälliga arbetarna, långt hemifrån, spenderade sina inkomster på de bordeller och tavernor som växte upp runt omkring dem, snabba att tillgodose män med kontanter och inga familjer att spendera dem på. När säsongsarbetet tog slut fick männen ofta sova på gatan, berusade och desillusionerade. När den stora depressionen slog till i USA reste desperata män från hela landet i hopp om att hitta mat, tak över huvudet och arbete. Majoriteten fann inget annat än ett provisoriskt tält på Skid Row. Det var en hopplös plats då och fortsätter att vara ett desperat område idag - befolkningen fortsätter att växa, ett hem för alla från oönskade Vietnamveteraner på 1970-talet till de psykiskt sjuka och drogberoende i L.A. som aldrig uppnådde den amerikanska drömmen. De krypande rankorna från det närliggande Skid Row skulle så småningom hitta sin väg till Cecil Hotel och sätta en farlig standard för dess framtida invånare.
År 1931, fyra år efter Percy Cooks alltför tidiga bortgång, skedde ett andra självmord. I likhet med familjen Lams desperata sökande efter sin dotter 80 år senare anmälde en panikslagen Mrs Norton sin make försvunnen från deras hem i Manhattan Beach, L.A. i början av november. Hans kropp upptäcktes 19 dagar senare av en städerska som arbetade på hotellet. 46-årige W.K. Norton hade checkat in som "Mr James Willys" och hade omedelbart gått upp på sitt rum och tagit en handfull giftfyllda kapslar.
Ett år senare checkade 25-årige Benjamin Dodich in på Cecil Hotel för att sedan definitivt checka ut genom att skjuta en kula i sin högra tinning. Den tragiska raden av självmord fortsatte och 1962 hade ytterligare nio gäster avslutat sina liv. Louis D. Borden skar halsen av sig själv, Erwin C. Neblett och Dorothy Sceiger använde gift, medan sex desperata personer hoppade mot sin död från hotellets tak eller ut genom fönstret.
År 1962 blev Pauline Ottons död omgärdad av mystik. Hon och hennes man hade haft äktenskapliga svårigheter, men paret bestämde sig för att prata om en nystart tillsammans. Efter att ha checkat in gick försoningen uppenbarligen bra, men när herr Otton lämnade hotellet för att leta efter en restaurang störtade hans fru ut genom fönstret på nionde våningen. Ingen kunde säga om hon hoppade eller blev knuffad, men tyvärr landade hon ovanpå George Gianinni, som gick rakt under hennes fönster. Det verkade som om bara det faktum att man befann sig i närheten av Cecil Hotel ökade sannolikheten för ett för tidigt slut.
Fler misstänkta dödsfall och tragiska självmord följde, och den mörka mytologin kring Cecil Hotel fortsatte att växa.
Mordets magnet
Sommaren 2003 hittades en oidentifierad man i ett av hotellrummen. Han hade blivit strypt och kroppen låg slängd på golvet bredvid sängen. Men denne okände man var

ovan Den en gång storslagna gyllene entrén till Cecil Hotel är nu mer synonymt med död och tragedi
överst höger Night Stalker Night Stalker, Richard Ramirez, sades ha bott på Cecil Hotel och slängt sina blodiga kläder i containern innan han gick in i lobbyn

Den närliggande stadsdelen Skid Row skulle så småningom hitta sin väg till Cecil Hotel

Född och död i Cecil

"Nästan bortom all tro"

Det sorgligaste dödsfallet av alla inträffade den 8 september 1944, flera dagar efter att ett par checkat in på hotellet. Höggravida Dorothy Jean Purcell vaknade under natten med våldsamma magsmärtor. Barnet var på väg. Hennes pojkvän Ben Levine låg och sov, så för att inte väcka honom bestämde hon sig för att gå upp och ta sig till det gemensamma badrummet på samma våning. Där lade hon sig på det smutsiga kaklet och började föda en liten pojke. Purcell hävdade senare att barnet inte reagerade och att hon trodde att barnet var dött, öppnade badrumsfönstret och kastade ut honom i natten. Pojken hade i själva verket varit vid liv vid den tidpunkten, hans lungor var fyllda med luft.

© LA Times

var inte det första offret som hittades på Cecil Hotel, och hans mördare var sannerligen inte den enda mördaren som gick genom lobbyn och stalkade i korridorerna.
Allt eftersom tiden gick och det ursprungligen eleganta hotellet blev allt mindre framgångsrikt delades de 700 rummen upp i rum som erbjöds turister och rum som var avsedda för boende i enkelrum. För en minimal avgift kunde nästan vem som helst göra Cecil Hotel till sitt hem, och det fick snabbt rykte om sig att vara en plats där man kunde "försvinna", eftersom ingen där verkade bry sig eller ställa några frågor.
1964 hade Goldie Osgood, en 65-årig pensionerad telefonist, hamnat i en svår situation och hyrde ett rum på hotellet. Hon var känd för att vara en snäll och vänlig dam och fick smeknamnet "Pigeon Goldie" på grund av sin kärlek till fåglar. Varje dag tog hon sig till Pershing Square i centrala L.A. där hon matade duvorna och pratade med de förbipasserande. På så sätt hade hon blivit något av en lokal kändis. Hennes död blev därför ännu mer chockerande när ett bud från telefonkatalogen upptäckte hennes knivhuggna, strypta och våldtagna kropp i hennes rum. En arbetslös arbetare, Jacques B. Ehlinger, arresterades till en början efter att ha setts utanför hotellet den kvällen, täckt av blod. Ehlinger släpptes dock utan ytterligare bevis och mordet på Pigeon Goldie är än idag olöst.
Under 1980-talet blev Skid Row ett sjudande hål av prostitution, droganvändning och allmän förnedring. Fattiga och underprivilegierade samsades med våldsamma före detta brottslingar, som alla levde på gatorna, vilket gjorde det till den största bosättningen av hemlösa i USA. Denna kaotiska miljö var ett perfekt gömställe och jaktmark för två ökända seriemördare. Richard Ramirez, med smeknamnet "The Night Stalker", bodde enligt uppgift på översta våningen på Cecil Hotel under sitt skräckvälde. För bara 14 dollar per natt kunde Ramirez obemärkt glida in och ut ur hotellet och utföra sina fruktansvärda brott. Den självutnämnde satanisten terroriserade människorna i Los Angeles från juni 1984 till slutet av augusti 1985, då en arg mobb till slut trängde in honom i ett hörn i en förort till L.A. och slog mördaren till marken. Under sina jaktdagar mördade Ramirez minst 13 personer, dödade männen och våldtog kvinnorna och barnen innan han kastade bort deras livlösa kroppar. Hans brott var brutala och grymma och lämnade honom ofta indränkt i offrens blod. Detta utgjorde ett problem för mördaren, som snabbt behövde smälta in i skuggorna. Cecil Hotel var en perfekt plats för att undvika upptäckt. När allt kommer omkring, med luffare hopsjunkna i dörröppningarna och drogmissbrukare som kollapsade på trottoaren, skulle ingen lägga märke till en sliskig ung man klädd i smutsiga kläder som smög upp till sin hemliga lya.
En före detta anställd trädde fram efter att Ramirez hade gripits och uppgav att han kände igen mördaren som en regelbunden besökare på hotellet. På frågan varför tjänstemannen inte hade anmält mannen, som ofta dök upp sent på kvällen i hotellobbyn i bara underkläderna (och ibland naken), svarade han att en smutsig, naken man inte var en alltför udda syn på Cecil Hotel. "Djävulens lärjunge", som Ramirez också kallades, var bara en av många märkliga och frånstötande gäster. Polisen trodde att han återvänt till Skid Row, innan han tog av sig sina blodindränkta kläder och slängde dem i en av hotellets sopcontainrar och tog hissen upp till översta våningen.
I oktober 1990, efter att ha avtjänat 15 år för mordet på en tonårsflicka, frigavs Jack Unterweger i förtid efter att ha återuppfunnit sig själv som ett litterärt geni. Efter att ha skrivit en delvis självbiografisk bästsäljare och ett flertal litteraturrecensioner vandrade han som en fri man på Österrikes gator. Allmänheten avgudade den charmige, lärde mannen, men polisen förblev misstänksam. I takt med att han reste runt i Europa ökade antalet dödsfall bland lokala prostituerade. Under våren 1991 mördade han sex unga kvinnor innan han reste vidare till Los Angeles. Unterweger var så karismatisk att han lyckades övertyga LAPD om att låta honom följa med på deras patruller i Skid Row, för att bättre förstå situationen för de fattiga, försummade sexarbetarna i Los Angeles. Han berättade för alla som ville lyssna att han höll på att skriva en exposé över de amerikanska prostituerades förfärliga villkor och farliga livsstil. Polisen var glad att kunna hjälpa till.
Unterweger behövde ett basläger, någonstans dit han kunde ta kvinnorna för att "intervjua" dem. Han behövde också en plats att gömma sig på. Cecil Hotel var den perfekta platsen. De prostituerade i Skid Row kände väl till stället, eftersom det var det självklara valet för en kund med lite extra pengar som ville ha en

ovan Saknad affischer av Elisa Lam blev en vanlig syn på lyktstolpar och kedjestaket-staket över hela Downtown Los Angeles
överst till höger Cecil Cecil Hotel döptes om till "Stay on Main" för att skilja mellan de sjaskiga enrumslägenheterna där Skid Rows stamgäster ibland sov, och de semesterfirande turisternas rum

Skid Row blev en sjudande grop av prostitution

Elisas märkliga beteende

fyra minuter av bisarra bilder blev virala över en natt

1 Gömmer sig i hörnet av hissenelisa verkar nervös och efter att ha kikat ut i korridoren gömmer hon sig i ett hörn av hissen. Hon trycker på en massa knappar men får inte hissdörrarna att stängas.

2 Går upprepade gånger in i och ut ur hissenhon går ut ur hissen när dörrarna inte stängs, efter att oavsiktligt ha tryckt på "hold"-knappen. Hon verkar prata med någon i korridoren.

2x © Alamy

3 Går ut och viftar med armarnahon fångas när hon rör sina händer och armar på ett konstigt sätt. Hon upplever möjligen en hallucination orsakad av bipolär sjukdom, eftersom hon har slutat med sin medicin.

4 Elisa försvinner, dörrarna stängsdörrarna ser ut att leva sitt eget liv, men det beror på att "hold"-knappen släpps och hissen reagerar på de knappar som trycks in. Elisa lämnar hissen.

4x © CBS

polisen var förbryllad, så i ett desperat försök att få information släppte de ytterligare övervakningsfilmer

bättre upplevelse än betalt sex i ett provisoriskt tält. Eftersom drogmissbrukare och sexarbetare kantade gatorna och sov i dörröppningarna runt hotellet märkte kontoristerna och piccolos knappt när gästerna "underhöll" på sina rum.
Under sin korta vistelse tog Unterweger med sig tre prostituerade - Shannon Exley, Irene Rodriguez och Peggy Jean Booth - till sitt hotellrum. Där misshandlades de tre kvinnorna systematiskt och utsattes för sexuella övergrepp med en trädgren, innan de ströps till döds med sina egna behåar. Så småningom fångades monstret av polisen och han dömdes för mord på nio kvinnor. Han hängde sig i sin cell i juni 1994.
Konspirationen kring Elisa Lam
År 2011 bytte Cecil Hotel namn till "Stay on Main" i ett desperat försök att skaka av sig sitt negativa rykte. Saker och ting verkade lugna ner sig ett tag, men 2013 befann sig hotellet i centrum för ännu ett mysterium.
När Elisa Lam, en 21-årig student från Kanada, försvann var det ingen som tog någon större notis förrän pressen noterade att hennes senast kända vistelseort hade varit The hotel. Övervakningskameror visade tydligt hur den unga kvinnan gick in i byggnaden, men inga bilder visade hur hon lämnade den. Elisas mediciner, bagage, kläder och ID-handlingar låg orörda kvar i hennes rum. Polisen sökte igenom byggnaden, kontrollerade alla våningar och genomsökte alla rum, men kvinnan verkade bokstavligen ha försvunnit. Elisa hade först checkat in i ett av hotellets vandrarhemsliknande delade rum, men efter att ett antal av hennes rumskamrater klagat på hennes märkliga beteende flyttades hon till ett eget rum. Tidigare under veckan hade säkerhetsvakter med våld avlägsnat henne från en tv-inspelning på grund av hennes stökiga beteende. Det var uppenbart att Elisa hade betett sig irrationellt.
Polisen var förbryllad, så i ett desperat försök att få fram information släppte de ytterligare övervakningsbilder på Elisa tagna av en kamera i en av hissarna. De märkliga bilderna som fångats på film blev snabbt virala och en mängd amatördetektiver och konspirationsteoretiker inledde en bisarr jakt på den försvunna kvinnan. I takt med att teorierna blev allt mer långsökta - bland annat om paranormala aktiviteter, videomanipulation och mörkläggning från myndigheternas sida - började polisen bygga upp en solid bild av den försvunna personen, fast besluten att lösa mysteriet och sätta stopp för de vilda spekulationer som florerade på sociala medier.
Internetdetektiver försökte desperat koppla ihop hennes försvinnande med ett tuberkulostest (som av en händelse fick namnet "Lam-Elisa") som hade gjorts vid den tidpunkten, men sanningen var mycket mer tragisk än någon YouTuber hade kunnat föreställa sig. Elisa Lam hade varit psykiskt sjuk under en längre tid, och även om hon hade känt sig stark nog att resa runt i världen ensam, behövde hon i själva verket stöd från sin familj för att kunna fortsätta ta sin medicin mot sin bipolära sjukdom. När poliserna gick igenom hennes inlägg på sociala medier blev de vittnen till att den unga kvinnans mentala tillstånd uppenbarligen förvärrades.
Klagomål på illasmakande vatten i rummen verkade vara en orelaterad incident. Vattentrycket hade sjunkit och gästerna på hotellet gillade inte hur det förorenade vattnet såg ut när de tappade upp ett bad. När en underhållsarbetare till slut lyfte på locket till en vattentank på taket och hittade ett livlöst lik som flöt inuti, löstes två mysterier samtidigt.
Än idag är ingen säker på hur Elisa Lam lyckades ta sig förbi larmsystemet på utgångsdörren och ta sig upp till vattentanken, innan hon klättrade in och stängde locket bakom sig, men på något sätt var det precis vad hon gjorde. Medan konspirationsteoretiker fortsatte att göra löjliga paranormala kopplingar lade polisen officiellt ner fallet i juni samma år. Dödsorsaken noterades som drunkning genom olyckshändelse. Hennes bipolära sjukdom angavs som en viktig faktor, eftersom det under obduktionen upptäcktes att hon inte hade tagit rätt dos av sin medicin. Den försvunna kvinnan hade blivit den senaste tragiska gästen på Cecil Hotel.
Cecil idag
År 2017 förklarades Cecil Hotel som ett historiskt kulturmonument av Los Angeles kommunfullmäktige, med motiveringen att det är ett fint exempel på Beaux Arts-arkitektur. Ögonbrynen höjdes över det tvivelaktiga valet, men kanske är denna ära början på ett nytt liv för ett hotell som har blivit synonymt med död och förstörelse. Precis som en kvardröjande dålig lukt kommer Cecils rykte att vara svårt att driva ut, men förhoppningsvis kommer de hemska minnena att blekna med tiden.
Mycket talar för att hotellet aldrig förtjänat den dåliga publiciteten och de dystra öknamnen, som har varierat från "självmordshub" till "helvetets mun". Cecil Hotel har förvisso sett sin beskärda del av elände och smärta, men att kalla hotellet för en självmordshärd är något långsökt. Även om det inte finns mycket forskning om självmordsplatser, verkar det som om människor som vill avsluta sina egna liv ofta väljer ett hotell framför sitt eget hem. En undersökning visade att det är 20 gånger mer sannolikt att personer begår självmord utanför hemmet, på ett hotell eller motell, medan ett företag som städar brottsplatser i San Francisco gick ut med ett uttalande där de hävdade att hotellbranschen var deras överlägset största kund.
Mord är mycket mindre sannolika, men de inträffar. Det är uppenbart att hotellets läge, nära ett av de mest eftersatta områdena i Los Angeles, var en viktig faktor för att det valdes och användes av mördare som Richard Ramirez, så i stället för att peka liemannens finger mot Cecil Hotel vore det mer förnuftigt att ta en titt på dess omgivning. Döden är vardag på Skid Row, där drogmissbrukare samsas med desperata och sjuka individer. Pigeon Goldies död chockade Los Angeles och gav bränsle till myten om Cecil Hotels mörka historia, men ingen nämner den makabra och lika tragiska upptäckten av Mrs Viva Brown, som mördades på ett helt annat hotell precis runt hörnet.
Så även om det kan vara lätt att måla upp Cecil Hotel som ett lömskt helveteshål, är det mer korrekt att säga att hela området är en farlig och hotfull plats - en plats som bör undvikas när du väljer din nästa familjesemester.

Ovan A underhållsarbetare inspekterar en av vattentankarna där Elisa Lam hittades

Vänster Den desperata situationen för dem som bor på Skid Row har djupt påverkat atmosfären på Cecil Hotel och tagit in några mycket tvivelaktiga kunder

2x © Getty bilder

tidslinje

1924
Cecil Hotel öppnar sina dörrar för första gången under stor uppståndelse.
1927
Det första dokumenterade självmordet äger rum på hotellet när Percy Ormond Cook skjuter sig själv.
1929
Den stora depressionen inleds i USA, vilket orsakar en socioekonomisk kris och en ökning av hemlösheten på Skid Row.
1940s
Under andra världskriget blomstrar hotellet som en elegant tillflyktsort, trots dess alltmer sjaskiga läge.
1985
Seriemördaren Richard Ramirez bor på Cecil när han terroriserar invånarna i Los Angeles.
1991
Seriemördaren Jack Unterweger tar med sig tre av sina offer tillbaka till sitt rum på Cecil Hotel.
2011
I ett desperat försök att bli av med sitt dystra rykte byter Cecil Hotel namn till "Stay on Main".
2013
Elisa Lam försvinner när hon bor på hotellet, vilket ger upphov till en världsomspännande konspirationsteori.
2014
Hotellet säljs för 30 miljoner dollar och renoveringen påbörjas.
2017
Cecil Hotel röstas fram som ett historiskt kulturminne, till lokalbefolkningens stora förvåning.

MOTSATS I domstolen sa biträdande distriktsåklagare Kandace Gerdes att Robert Young (höger, överst) och Mark Rubinson (höger, nederst) hade fattat en rad dåliga beslut rörande deras avlidne vän

RättDen bisarra historien om två män som tog med sig sin kompis döda kropp på en biltur och lämnade honom att betala notan påminde många om den kultförklarade komedifilmen från 80-talet Weekend hos Bernie's

Helg
aT Jeffrey's

I scener som liknade händelserna i 1980-talets kultkomedi Weekend hos Bernie'spackade två män in sin kompis lik i sin bil för en nöjestur innan de använde hans kreditkort för att betala för sin vilda utekväll

Iår 2011 bodde 43-årige Robert Jeffrey Young tillsammans med en gammal vän, Jeffrey Jarrett, i Denver, Colorado. På kvällen den 27 augusti återvände Young till deras gemensamma hem och fann sin vän medvetslös och okontaktbar. Young skyndade sig till den närliggande restaurangen där han arbetade och sökte upp 25-årige Mark Rubinson och tog med honom tillbaka till adressen. De påstod att de trodde att deras vän bara var avsvimmad, inte död, och slängde in Jarretts kropp i baksätet på Rubinsons Lincoln Navigator SUV och åkte iväg på en biltur, istället för att ringa efter hjälp. På sin färd gjorde de ett antal stopp runt om i området, bland annat på Teddy T's Bar and Grill och Sam's No. 3 för lite frukost.
Medan Young och Rubinson festade lämnades Jarretts lik kvar i bilen. Hans plånbok följde dock med de två vännerna på deras utflykt när de samlade ihop utgifterna på Jarretts kreditkort. Paret sa sedan att de insåg att Jarrett faktiskt var död och återvände hem för att stoppa honom i sängen, men istället för att ringa polisen fortsatte paret att köra runt i staden. De stannade för att tanka och på en burritobar, allt tack vare deras avlidne vän, innan deras slutdestination, strippklubben Shotgun Willie's. Här tog de ut en nota på den avlidnes kort och tog ut 400 dollar från en bankomat.
När de lämnade klubben sa en av männen till en parkeringsvakt och en polis från Glendale att "de körde runt med en död kille och de visste inte vad de skulle göra med den och de tänkte bara åka hem riktigt fort" Polismannen, som hörde den udda historien, larmade poliser som hittade Jarretts kropp i hans hem. Trots Rubinsons påståenden om att han trodde att Jarrett hade svimmat på grund av alkohol, sa polisen att Young hade erkänt för dem att han visste att han var död från det första stoppet de hade gjort den kvällen.
Paret greps, och även om de inte anklagades för Jarretts död, anklagades de för att ha fört bort ett lik och för att ha använt hans kreditkort på ett bedrägligt sätt. Polisen säger att de inte hade samtycke från sin vän att göra det i hans frånvaro. Young ställde en borgen på 2 500 USD medan Rubinson ställde en borgen på 3 500 USD. Båda männen fördes tillbaka till Denver County Court i september respektive oktober för en preliminär utfrågning. En lokal nyhetskanal i Denver jämförde händelsen med 1980-talets komedifilm Weekend At Bernie's, där två vänner anländer till sin chefs lyxvilla i The Hamptons och hittar honom död, men fortsätter festen ändå.
Före domen erkände sig båda skyldiga till att ha fört bort ett lik medan Young medgav identitetsstöld. Paret återkom till domstolen den 8 mars 2012 för dom, där Rubinson fick två års skyddstillsyn och Young ett års skyddstillsyn. De ålades också att delta i samhällstjänst och genomgå utvärderingar av psykisk hälsa och missbruk.

Xxxx xxxx xxxx ett lätt leende och anmärkningsvärd brist på bekymmer trots sin ålder, Edward Baldock var den kommunanställde Wigginton mördade

Helg på JEFFREY's

Galna mysterier

94

94Torterad av hyresgäst?Det tragiska mordet på Oakey "Al" Kite
100Det märkliga fallet medCircleville-brevenHur förgiftade pennbrev drev en bildperfekt Ohio-stad till en såpopera-saga
106Morden på DaliInspirerade den legendariska surrealistiska konstnären	inspirera en seriemördare?
110Kannibalernas problem I Paradiset
Vad hände med Michael Rockefeller?

106

100

110

MAD MYSTERIES

Torterad av

Hyresgäst?

Oakey "Al" Kite ville bara ha en rumskamrat; istället mötte han en chockerande och fortfarande olöst död. Begick en wannabe roomie ett brutalt mord?

Oakey Albert Kite Jr, känd som 'Al' av sina vänner, verkade inte vara den sortens man som hade många fiender. Han var varm, glad och pålitlig och en omtyckt och respekterad medarbetare på teknikkonsultföretaget i Denver, Colorado, där han tjänade sitt levebröd. Kite flyttade till Colorado 1998 och det var bara det senaste stoppet i ett innehållsrikt och äventyrligt liv, som hade sett hanshans arbete som projektredovisare hade fört honom över hela USA och till och med över hela världen. Han hade en passion för friluftsliv och även om hans enda äktenskap hade misslyckats förblev han och hans exfru vänner. Trots att hans anställdar mer än tre decennier var tvungen att låta Kite under en period av nedskärningar, hittade han snabbt ett annat jobb där han omedelbart blev en succé bland arbetskamraterna. På många sätt verkade hans liv vara ett charmigt liv.
På jakt efter en rumskamrat
Kitehem var ett välutrustat tvåvåningsradhus i ett eftertraktat område, perfekt beläget vid Interstate-225 och inbäddat mellan en delstatspark och ett flygvapenområde base. Kite hade ofta påpekat att hans hus var för stort för en man som föredrog att tillbringa sin tid utomhusså kort efter att ha flyttat in, han omvandlade han sin källare till en fristående lägenhet, som snabbt fick en långsiktig hyresgäst. Kite fick till och med en flickvän som hette Linda Angelopulos och saker och ting var seriösa. Han kunde inte begära mer. Det enda hindret på horisonten kom när hans hyresgäst sa upp sig, men Kite tyckte inte att det var mycket att oroa sig för. Han annonserade lokalt efter en ny hyresgäst och snart kom ansökningarna in. En sökande vid namn Robert Cooper stack ut bland de andra. Nyligen anländ från östra Chan var nyanländ från östkusten för att arbeta på Wells Fargo, bodde hos sin syster och behövde desperat hitta ett mer permanent arrangemang. Han kunde betala säkerhet och förskottshyra och verkade vara den perfekta kandidaten. Kite bestämde sig för att Cooper skulle bli den perfekta hyresgästen.
When Kite inte dök upp på jobbet den 24 maj 2004 tyckte hans kollegor att det var konstigt. Det var inte som om Kite att vara ens några minuter sen, så när minuterna och timmarna tickade iväg började de bli oroliga. Flera samtal till Kites mobiltelefon och hans hem i Aurora, Colorado, förblev obesvarade, och hans medarbetares rädsla för att han skulle ha blivit sjuk eller råkat ut för en olycka tilltog. Desperata att

rätt Kite var en respekterad och omtyckt man som inte tycktes ha några fiender. Han föll offer för en brutal attack

Nedan I mer än 20 år har mordet på Kite varit olöst. Trots flera ledtrådar har hans mördare hittills undgått att gripas

Kite hade flyttat till Colorado på grund av sitt arbete, som hade sett honom bo över hela USA

hitta sin vän, de ringde nödkontakten han hade angett i sin personalakt. Namnet Kite hade gett kontoret var namnet på hans syster, Barbara, som bodde långt över Amerika i Virginia och som, precis som Kitekollegor inte hade hört av honom. Utan något annat sätt att nå sin bror ringde Barbara till Aurora Police Department och begärde att poliser åka dit för att utföra en välfärdskontroll.
Mordplatsen
Tenna eftermiddag åkte poliser från Aurora över till Kitekites radhus på 2002 South Helena Street och fann att allt verkade vara i sin ordning. Deras ansträngningar att väcka Kite möttes med tystnad och de bestämde sig för att tvinga in ifall 53-år gammal behövde hjälp. Väl inne fann poliserna att huset uppenbarligen var obebott. De sökte igenom byggnaden från topp till botten och det var när de nådde källaren som de fick reda på Oakeys öde 'Al' Kite.
Kite låg med ansiktet nedåt på golvet i källaren, omgiven av ett blodstänk som sträckte sig längs väggen och över marken. En skada i bakhuvudet fick utredarna att dra slutsatsen att han hade blivit attackerad medane nedför trappan, men att skadan hade varit avsedd att göra honom oskadliggjord, inte dödad. Istället för att, Kitei stället bundit honom med ett snöre, bundit hans handleder och fotleder och sedan kopplat ihop de två uppsättningarna ligaturer för att göra honom helt orörlig. Han hade sedan torterats i timmar, tills hans mördare avslutade jobbet genom att skära halsen av honom.
After att ha torterat sitt offer i timmar och sedan avslutat hans liv,Kitemördare upp för källartrappan och åt mat från kylskåpet i huvudbyggnaden. Den okände gärningsmannen tog sedan en dusch, sov i Kites säng och tog på sig några av hans kläder. Innan de lämnade huset torkade de av huset för att avlägsna fingeravtryck, hällde blekmedel i diskhon för att avlägsna kriminaltekniska spår och lämnade en samling knivar i blöt i en diskho fylld med blekmedel, tillsammans med ett glas, en kastrullskrubba, en penna och Kite's bilnycklar. Allt som saknades var Kites GMC-pick-pickup och hans mobiltelefon.
Aftersom utredarna började pussla ihop den troliga historien bakom Kitedöd, fick de veta att den sista personen som talat med honom hade varit hans flickvän Linda. Lördagen den 22 maj,hhade han kört henne till flygplatsen för en resa till Virginia Beach och hon ringde honom kl. 15.30 för att meddela att hon hade kommit fram välbehållen. Kite var på gott humör och sa att han och en granne hade tillbringat dagen med att göra lite underhåll på rören i källaren. Det var den sista bekräftade gången som någon talade med Kite.
hyresgästen
Tärendet överlämnades till kriminalinspektör Thomas Sobieski vid Aurorapolisen, och han ville tala med Robert Cooper. Kitehyresgäst var inte att se någonstans efter Kitemordet, men vännerna mindes Kite att han hade erbjudit en vilstol till Cooper, som hade bett om hjälp med att flytta möblerna från nedervåningen till källaren. Kanske hade han flyttat på fåtöljen när han överraskades av sin angripare. De började också söka igenom hans hem med fingertopparna, vilket gav små spår av okänt DNA samt sparsamma fingeravtryck. Luminol avslöjade en bloddroppe som inte var från Kite i trappan och ytterligare blodfläckar i duschen och sovrummet, inte alla från Kite's. I kökssoporna hittade de en handskriven hyresansökan som innehöll namn, kontaktuppgifter och socialförsäkring för Cooper. Naturligtvis var alla referenser, personnummer, namn och adress falska, även om telefonnumret tillhörde en kontantkortstelefon.
Kites val-pick up hittades parkerad bara ett kvarter från Kitehem och på sätet låg ett bankomatkvitto som visade att Kites bankomatkort hade använts på lördagskvällen. När polisen tittade på bilderna från bankomatkameran såg de en man iförd skidmask och handskar. Han tog ut 1.000 dollar, trots att kontot innehöll betydligt mer. Av denna anledning anser utredarnad ut rån som motiv. Efter att ha tagit ut pengarna parkerade mördaren lastbilen och gick sedan tillbaka till Kitehem för att lägga nycklarna i diskhon som var fylld med blekmedel. Gärningsmannen fortsatte sedan att använda Kitekreditkorten under timmarna mellan Kitemordet och upptäckten av hans kropp. De lokaliserade mordet till någon gång mellan 18.00 och 22.00 på lördagskvällen.
Indersökarna fick ett kortvarigt hopp när de fann att Kitestulna telefon och den brännare som Cooper angav fortfarande var aktiva, men när de så småningom lokaliserade enheterna, var ingen av dem i mördarens ägo. Istället hade de dumpats i Five Points, ett område som är känt för sin tillfälliga befolkning. Telefonerna hade helt enkelt plockats upp och slängts av invånarna som gjorde sitt hem där.
On av de mycket få ledtrådarna i fallet kom när utredarna spårade mobiltelefonen mobiltelefonköpet till en butik nära University of Colorado School of Medicine. Det skrämmande är dock att mördaren hade planerat så noggrant att han inte använde telefonen förrän uppgifterna om köpet inte längre skulle finnas kvar. Numret hade använts i flera hyresansökningar som som bara lovade de kortaste bakgrundskontrollerna och den falska adressen på

ovan DNA fenotypningsteknik har gjort det möjligt för utredarna att skapa en ögonblicksbild av den misstänkte, som de hoppas så småningom kan hjälpa till att lösa fallet
mittemot Kite's gravsten markerar viloplatsen för en man som var mycket älskad

Efter att ha torterat sitt offer i timmar och sedan avslutat hans liv åt Kites mördare mat från kylskåpet i huset

den applikation han använde för Kitehem var postadressen till en universitetsbyggnad. Intressant nog gällde många av de fastighetsansökningar som Cooper gjorde rum som endast annonserades ut på biblioteket vid University of Colorado. Mördaren verkade ha en koppling till universitetet.
Ttortyren och mordet på Kite hade planerats och utförts av ett enda skäl: spänningen. På grund av den minutiösa upprensningen och undanröjandet av bevis kunde utredarna dra slutsatsen att det inte var första gången Cooper begick ett mord: kapplöpningen var igång för att hitta honom.
Det fanns vittnen som hade sett honom, trots Coopers ansträngningar att förbli anonym. Linda skymtade honom kort i profil när hon ringde in för att besöka Kite och fick det bestämda intrycket att Cooper inte ville att hon skulle se honom. Han var mycket välklädd och haltade och stödde sig på en käpp.He hade också mörkt lockigt hår och ignorerade henne helt och hållet. Hon fick dock inte en tydlig bild av hans ansikte. Enligt Kite var han i hans 40s, cirka 1.8 meter (fem feet,åtta tum) och 82 kilogram (180 punds)men när en professor från University of Colorado rapporterade att hon träffat Cooper när han frågade om ett rum som hon hyrde, varken haltade han eller bar käpp. Han fick kvinnan att känna sig djupt obehaglig till mods och hade gjort sexuellt suggestiva kommentarer till henne som omedelbart väckte varningsflaggor; dessutom talade han med en tydlig rumänsk accent. Andra vittnen som hade träffat honom genom fastighetsannonser beskrev alla hans egenskaper på olika sätt, med variationer i hans längd, vikt och ålder. Ibland haltade han, ibland gjorde han inte det, ibland var han amerikan, ibland europé: det var som om han prövade olika personligheter och karaktärer för att hitta en som fungerade.
Tre teorier
Kite begravdes den 2 juni 2004 i sin hemstad Halifax i North Carolina. Medan hans familj och vänner försökte komma till rätta med förlusten och sättet han dog på, fortsatte Aurora-polisen att utreda omständigheterna kring mordet, frustrerade över att det DNA och de fingeravtryck de hade hittat inte gav något resultat.I takt med att tekniken förbättradesdhoppas de dock attd att det kan förändras.
Epolisutredningen ledde slutligen till att utredarna kom fram till tre olika teorier. Den första varvar att Kitedöd kunde ha varit på något sätt kopplas till hans arbete som senior teknisk revisor och avdelningschef. Han hade arbetat med högprofilerade projekt, många inom kärnkraftsindustrin, och de undrade om detta kunde ha gjort honom till en måltavla på något sätt. Medane detta kan verka långsökt, 1999 Lee Scott Hall, en anställd vid Lawrence Livermore National Laboratory, en institutiondärKite också hade arbetat, hittad misshandlad och knivhuggen till döds i sitt hem. Halls bil stod parkerad ett kvarter från hans hem och inga föremål hade stulits. Han och Kite hade arbetat på Livermore samtidigt, dog i hemmet till följd av en brutal attack och var inte offer för rån. Mordet på Hall är fortfarande olöst.
Tden andra teorin varvar att mordet var kopplat till hans roll som hyresvärd. Med tanke på att mördaren tog kontakt med många andra potentiella hyresvärdar innan han hyrde Kitekällarvåning, verkade denna teori verkligen ha potential. Kitemord hade skrämmande paralleller med mordet på fastighetsmäklaren Mike Emert, som misshandlades och knivhöggs till döds i Seattle 2001. Han sågs senast i livet när han skulle träffa en potentiell kund, som råkade halta och gå med käpp. Flera år senare avslöjade DNA en potentiell misstänkt i den före detta polisen och bankrånaren, Gary Krueger. Krueger hade dock avlidit 2010 och Emert-fallet var därmed olöst, och Kruegers DNA stämde inte överens med det som hittades på mordplatsen i Aurora.
Tetta var en särskilt lockande teori, eftersom detektiv Sobieskis team hävdade att den omsorg som lagts ned på att städa upp vid Kitemördaren verkade veta vad polisen skulle leta efter och hur de skulle kunna hindra deras arbete. Detektiv Sobieski har dock bekräftat att han inte tror att brotten är relaterade, och bevis som inte har offentliggjorts bevisar detta på ett övertygande sätt.
Men mest skrämmande av alla är den tredje teorin. Enligt denna fanns det ingen särskild anledning för mördaren att rikta in sig på Kite överhuvudtaget. Han hade helt enkelt otur och föll antingen offer för en seriemördare som väljer offer efter sina egna sjuka behov, eller så var han ett testoffer för en kontraktsmördare. Det har till och med lagts fram ett potentiellt namn i form av Israel Keyes, en dömd seriemördare som dog genom självmord 2012; Keyes har dock uteslutits genom DNA-testning.
En mördares släktträd
Though Kitefall fortfarande är olöst fortsätter utredningarna. Under de senaste åren har en användare av en släktforskningsdatabas laddat upp ett DNA-prov som pekar ut honom som en avlägsen kusin till Cooper. Detektiver som arbetar med kalla fall bygger upp ett släktträd i hopp om att identifiera den okände mördaren; trots Coopers eventuella rumänska accent finns denna släktträdskoppling i USA. DNA-test har dock visat att mördaren kan vara av europeisk härkomst. Under tiden har amatördeckare fortsatt att hitta fall så sent somså sent som så sent som 2008 som har skrämmande likheter med Kitemord.
Trots att arbetet kommer att vara mödosamt finns det förhoppningar om att det släktträd som utredarna bygger upp kan avslöja sanningen bakom Kites död. Det kan vara så att den bloddroppe som lämnades på trappan vid Kitehus, tillsammans mede okända blodet i duschen, kommer att visa sig vara nyckeln till mordet på honom. I så fall är det en anmärkningsvärd ödets nyck som kan leda till att Kites mördare, en man som var omtyckt och saknad, äntligen ställs inför rätta.

En bild av gärningsmannen fångades när han använde Kites bankomatkort på mordnatten

Att lägga ut ett falskt spår

Kanske är en av de mest
skrämmande aspekterna av
Kite's mord är hur långt
mördaren gick till för att lägga
ett falskt spår. Flera
vittnen beskriver olika
accenter, medan han lämnade
mobiltelefonen i ett område
som är känt för att vara frekventerat av
genomresande ledde utredarna
längs en återvändsgränd. Av
av denna anledning anser vissa
detta för att vara en
professionellt dödande

Utredarna bygger upp ett släktträd i hopp om att kunna identifiera Cooper

Vänster En teori om mordet på Kite är att det hade något att göra med hans arbete i Colorado
ovan Även om ögonvittnens beskrivningar har varit förvirrande, släppte detektiverna denna skiss av "Cooper

© Shutterstock; allmän egendom

Det besynnerliga fallet med

Circleville Letters

När ett antal brev med förgiftad penna utvecklades till ett bo av utpressning och laddade vapen, kastades en sömnig stad in i rädsla och misstänksamhet

VÄNSTER Circleville, Ohio, var bara en vanlig amerikansk småstad, tills en invånare tog upp sin giftpenna
NEDRE I hjärtat av dramat var en anklagelse om otrohet och hot om våld

När Circleville ligger vid Ohio-floden Scioto River utanför Columbus och är själva sinnebilden för det amerikanska staketet. Med sina drygt 14.000 invånare är det den typ av småstad som folk drömmer om att dra sig tillbaka till, en plats med grannsamverkan och vänliga ansikten. Men i slutet av 1970-talet förändrade ett besök av brevbäraren allt detta för alltid och förvandlade Circleville till platsen för ett fortfarande olöst mysterium som fascinerar entusiaster av verkliga brott än idag.

© The Circleville Herald

Mary Gillispie
Under en kort period 1976 strömmade det in brev i Circlevilles invånares brevlådor som fick dem att frysa. De till stor del handskrivna breven innehöll detaljerad personlig information om var och en av mottagarna och anklagade dem för olika missförhållanden. Även om författaren hade kastat ut ett brett nät verkade uppmärksamheten särskilt riktas mot skolbusschauffören Mary Gillispie, som anklagades för att ha haft en affär med skolinspektören Gordon Massie. Det faktum att Mary hävdade att hon var oskyldig till anklagelserna mot henne verkade inte intressera författaren, som glatt berättade för Mary att de hade bevakat hennes hus och barn. Saker och ting gick från dåligt till värre när hennes make, Ron, fick ett brev som berättade att hans fru var otrogen mot honom. Om han inte satte stopp för hennes och Massies romans på alla möjliga sätt, varnade författaren, skulle hans liv stå på spel. När ett andra brev anlände fjorton dagar senare med hot om att sprida Marys påstådda affär i media och sätta upp skyltar runt om i staden, visste de att de var tvungna att göra något.
Mary och Ron blev förskräckta. Även om kuverten var poststämplade i Columbus fanns det inga ledtrådar till vem som skrivit dem, än mindre en returadress. Paret anförtrodde sig bara till tre personer om affären: Rons syster, Karen Sue, hennes man, Paul Freshour, och Pauls syster. Gillispies hade en misstanke om att Paul kunde vara mannen bakom breven och bestämde sig för att bevisa det; genom att kopiera de distinkta versalerna som Circleville-författaren använde skrev de några egna anonyma giftiga pennanteckningar och skickade dem till Paul. I dem berättade de för Paul att de visste vad han höll på med och krävde att han skulle sluta.
Kanske var det bara en tillfällighet, men komplotten verkade fungera. Breven som var riktade till Mary och Ron Gillispie tystnade.
Ett ödesdigert samtal
Allt förändrades den 19 augusti 1977, då Ron fick ett anonymt telefonsamtal från den person som påstod sig ha skrivit breven. Ron blev rasande och stormade ut ur huset med sin pistol, fast besluten att jaga sin plågoande. Några minuter senare kolliderade Rons pickup med ett träd och dödade honom.
Inget skott hade rapporterats före kraschen, men när utredarna undersökte Rons pistol upptäckte de att en enda kula hade avfyrats. De kunde inte ta reda på när, var eller varför. En obduktion bekräftade att Ron hade varit långt över gränsen för rattfylleri och det tycktes förklara kraschen, men Mary var inte övertygad. Hon var övertygad om att brevskrivaren hade gjort verklighet av sina hot om våldsam vedergällning.
Även om kraschen förklarades som en tragisk olycka på grund av mängden alkohol i Rons blod, hävdade de som kände honom att så inte kunde vara fallet: Ron var praktiskt taget helnykterist. Skvallret svepte genom staden och en ny våg av brev började komma efter kraschen. Den här gången anklagade skribenten sheriff Dwight Radcliff för att mörklägga. Paul, Rons svåger, hade sina egna misstankar och trodde att Ron hade lyckats konfrontera skribenten före sin död. Sheriff Radcliff talade visserligen med minst en misstänkt, men när det inte ledde till något lades fallet ner. Förvånansvärt nog verkade detta reta upp författaren ännu mer; brev anlände till invånarnas brevlådor där den anonyma författaren berättade att det måste finnas en utredning, eftersom sheriffen ljög för dem,
Pressad till det yttersta erkände Mary nu att hon och Massie faktiskt hade haft en affär, även om hon svor på att den hade börjat först efter att breven började komma.  Med sina hot och mörka hemligheter hade breven skakat om det sömniga Circleville-samhället i grunden. Breven, som var skrivna med stora bokstäver och försedda med Columbus poststämpel, var fyllda med obsceniteter och vissa var illustrerade med obscena klotter. Ingen stod över alla misstankar och bakom varje leende ansikte kunde det dölja sig en gärningsman: Circleville var i gungning.
Vapenfällan
Sex år efter sin makes död hade Mary Gillispie gått vidare med sitt liv och körde fortfarande skolbussen och hoppades innerligt att åren av tystnad skulle innebära att hennes skrämmande upplevelse äntligen var över. Den fridfulla tillvaron tog slut i februari 1983, då brevskrivaren återvände. Den här gången hade de lagt i en högre växel och hängde upp skyltar längs Gillispies rutt där de anklagade henne för alla möjliga felaktigheter. Rasande rev hon ner en skylt och upptäckte att den var fäst vid ett snöre som ledde till en låda.
Gillispie tog med sig lådan hem. När hon öppnade den blev hon chockad över att upptäcka att den innehöll en pistol, riggad som en försåtsminering och avsedd att avfyras när hon drog ner skylten. Lyckligtvis för henne fungerade inte anordningen, annars hade hon kunnat dödas.
Pistolen öppnade fallet på vid gavel. Även om man hade försökt att fila bort serienumret fanns det tillräckligt mycket kvar för att sheriff Radcliffe skulle kunna spåra ägaren. Vad han upptäckte skakade Gillispie i grunden.
I rättegång
Pistolen som var avsedd att döda Gillispie visade sig tillhöra hennes svåger, Paul Freshour. Trots att han

OVANFÖR Circlevillebreven Circlevillebreven var fulla av rykten och hot; ingen kunde ana att de skulle sluta med döden
RÄTT Med utpressning, hot om våld och mörka hemligheter började invånarna betrakta sina grannar med misstänksamhet

Rasande stormade Ron ut ur huset med sin pistol, fast besluten att jaga sin plågoande. Minuter senare kolliderade hans pick-up med ett träd och dödade honom

© Sheriffkontoret i Pickaway County

OVAN:Ron Gillispie dog när han var på väg att konfrontera brevskrivaren, men varför avfyrade han uppenbarligen sin pistol ögonblicken före sin död?
OVAN, VÄNSTER Innan circleville-breven började anlända var den sömniga staden i Ohio mest känd för sin årliga pumpafestival

freshour hävdade att pistolen hade stulits långt innan den lämnades till Gillispie och togs in för förhör. Medan han satt häktad fick Freshour göra ett handstilstest och han kopierade några av de anonyma breven till polisen. När ett lögndetektortest tycktes visa att Freshour inte talade sanning om stölden av hans pistol, var det mer än tillräckligt för att övertyga sheriffen om att han hade gripit rätt man. Freshour åtalades för mordförsök.
Rättegången mot Freshour inleddes den 24 oktober 1983 och även om han inte anklagades för att ha skrivit breven användes de som bevis mot honom, med stöd av två expertvittnen som vittnade om att Freshour var mannen som höll i giftpennan. I sitt vittnesmål medgav Gillispie att hon och Freshours numera frånskilda hustru, Karen Sue, hade diskuterat möjligheten att han kunde vara författaren. Karen Sue berättade för polisen att hon hade hittat brev gömda i det hem som hon delade med sin man och när hans chef bekräftade att han var frånvarande från jobbet den dag då fällan placerades ut, verkade åklagarsidans argument starkare än någonsin.
Även om Freshour inte talade till sitt försvar påpekade hans advokat att Karen Sue knappast var ett opartiskt vittne. Hon hade allt att vinna på att hennes man hamnade i fängelse och skulle säkert få den skilsmässa hon hoppats på. Dessutom hade hon framfört sina misstankar om sin man till Gillispie och polisen först efter det att deras äktenskap hade gått i kras. Det var inte heller en vänskaplig uppgörelse, utan en som var fylld av ilska och fiendskap: Karen Sue hade verkligen motiv att göra sin makes liv surt.
Trots Karen Sues personliga intresse av att få Freshour fälld och det faktum att han hade alibi för en stor del av den dag då pistolen riggades, inklusive den troliga tidpunkt då skylten och försåtsmineringen placerades ut, dömdes Freshour för mordförsök. Han dömdes till ett maximistraff på 25 år, med en rekommendation om att han skulle avtjäna ett minimistraff på sju år. Under fängelsetiden fortsatte han att hävda sin oskuld och fick till och med brev från Circleville-skribenten själv, liksom från andra invånare i staden. Myndigheterna blev frustrerade över att han till synes smugglade ut breven från fängelset och placerade honom i isoleringscell, men det hjälpte inte och fängelsevakterna var övertygade om att Freshour inte kunde vara författaren. Kuverten var alla poststämplade från Columbus, men Freshour satt i fängelse i Lima och skulle helt enkelt inte ha haft möjlighet att smuggla giftpennsbrev förbi myndigheterna.
Freshour blev berättigad till villkorlig frigivning 1990. Han satt kvar i fängelse i ytterligare fyra år, eftersom breven fortfarande skickades och han inte ville erkänna att han på något sätt låg bakom dem. Sedan sin frigivning i maj 1994 har Freshour fortsatt att hävda sin oskuld.
Olösta mysterier
Fallet fortsatte att fascinera entusiaster och fick en ny publik efter att det presenterades i Olösta mysterier år 1994. Inte långt efter att avsnittet hade sänts fick produktionsteamet ett eget hot som tycktes komma från Circleville-författaren. På vykortet stod det: "Glöm Circleville Ohio: Gör inget för att skada Sheriff Radcliff: Om du kommer till Ohio kommer du El Sickos att betala: Circleville-författaren".
Freshour dog 2012; han vidhöll sin oskuld in i det sista. Han kunde inte ana att det bara några år senare skulle komma fram nya bevis som skulle visa att han hela tiden hade talat sanning.
Nya misstänkta
Även om myndigheterna trodde att fallet hade lösts och förövaren straffats, var Freshour för vissa människor inget annat än en syndabock. I en stad som hade slitits sönder, där grannar nu såg på varandra med misstänksamhet och misstro, hävdade Freshour att han hade hängts ut för att försöka helt enkelt för att Circleville var så desperat att avsluta detta mörka kapitel i sin historia. Hans fall fascinerade journalisten Martin Yant, som gjorde egna efterforskningar och fick veta att en busschaufför på Gillispies rutt hade sett en man stå bredvid en gul El Camino vid platsen för försåtsmineringen bara några minuter innan hon passerade. Freshour hade alibi vid den exakta tidpunkten och ögonvittnets beskrivning stämde inte in på Freshour, och han ägde inte heller någon El Camino.
Yants undersökningar tycktes tyda på att det fanns inte mindre än tre brevskrivare; ingen av dem var Freshour. Den första misstänkte var son till Massie, den man som Gillispie inledningsvis hade förnekat att hon hade haft en affär med. Den andra misstänkte som Yant identifierade var en medarbetare som hade fallit för Gillispie och som motiverades av svartsjuka. Den tredje misstänkte är ingen mindre än Ron Gillespies egen syster, kvinnan som var gift med Freshour. Beskrivningen av mannen som sågs stå vid El Caminoen stämde överens med den man hon träffade efter att hon och Freshour separerat; kanske mest fördömande är att Karen Sues bror råkade äga en gul El Camino.
Allt detta är naturligtvis indicier. De händelser som Yant undersökte ägde rum för flera decennier sedan och ögonvittnesskildringar kommer säkert att vara mindre tillförlitliga 30 år efter händelsen. Polisen anser definitivt att det inte finns något av värde i dessa nya teorier och har kategoriskt förklarat att de fick sin man. Denna slutsats stöddes av den rättsmedicinska handstilsspecialisten Beverley East, som undersökte breven för ett avsnitt av 48 timmar som sändes 2021. Enligt East var det Freshour som skrev Circlevillebreven.
FBI-profileraren Mary Ellen O'Toole, som också blev ombedd att delta i 48 timmars' s utredning, håller inte med om denna bedömning. Enligt O'Toole drivs den typ av person som skulle skriva sådana brev av ett behov av att utöva kontroll och orsaka terror. Den personen är inte, säger O'Toole, den sortens risktagare som skulle sätta upp en försåtsfälla vid en allmän väg mitt på ljusa dagen. Enligt hennes bedömning var det minst två personer som var inblandade i den pågående plågan i Circleville.
Om East och polisen har rätt har ett mysterium lösts samtidigt som ett annat har skapats. Breven fortsatte att strömma in efter Freshours fängelsevistelse, alla postade från Columbus. Fängelsetjänstemännen bekräftade att Freshour omöjligen kunde ha utfört detta från sin cell, vilket innebar att det var en bedrift som endast kunde ha utförts av en medbrottsling. Den personen, om den överhuvudtaget existerade, lämnade inga ledtrådar till sin identitet.
För vissa förblir Circlevillebreven ett spännande mysterium och ett flagrant justitiemord, där en oskyldig man försmäktade i fängelse i ett decennium för ett brott han inte begått. För andra var det ett öppet och avslutat fall och det enda mysteriet är hur Freshour lyckades fortsätta sin anonyma trakasserikampanj inifrån en fängelsecell. I vilket fall som helst finns det gott om obesvarade frågor som journalister och hobbyister fortfarande söker svar på. Oavsett vad sanningen är så har Circleville-författaren uppnått en sak: de kommer för alltid att vara ett av de mest uppmärksammade fallen i historien om konstiga brott.

OVANFÖR Circleville såg ut som den perfekta platsen att bilda familj på; istället exploderade den till en grogrund för rykten, tragedi och rädsla
NEDANFÖR Med hela staden levde på sina nerver slutade en skolbussresa nästan i tragedi

Yants undersökningar tycktes tyda på att det fanns inte mindre än tre brevskrivare

ABOVE A försåtsminerad pistol kunde ha slutat tragiskt för busschauffören Mary Gillispie

© Alamy; Getty; Shutterstock

DaliDali Morden

Den legendariske konstnären Salvador Dali fann inspiration i Frankrike; flera år senare fruktade polisen att en seriemördare hade hämtat inspiration från Dalis surrealistiska verk

Onder den 19 september 1963 gick Salvador Dali in på tågstationen i Perpignan, en sömnig katalansk stad i södra Frankrike. Det var en resa som han hade gjort många gånger och en plats som han kände väl som den plats där han skulle skicka sitt bagage vidare till Paris när han körde upp från sitt hem i Spanien. Detta tillfälle var dock annorlunda, för den här gången, när Dali väntade på att lasta sina väskor på tåget, upplevde han ett ögonblick av gudomlig inspiration. När han senare mindes upplevelsen skrev han: "Jag fick en exakt vision av universums uppbyggnad".
Gare-mystiken
Perpignan blev i det ögonblicket universums centrum och inspirationen bakom hans monumentala verk, La Gare de Perpignan. Två år efter inspirationen fullbordade han målningen, som idag hänger på Museum Ludwig i Köln. Även om det förvisso är det mest storslagna av hans verk som föreställer Perpignan, var det inte det enda; faktum är att stationen förekommer i flera av hans verk. Som ett erkännande av sin berömda besökares uttalande döpte myndigheterna om torget utanför stationen till Place Salvador Dali, och besökare möts idag av en staty av Dali utanför, med armarna utsträckta som om de skulle omfamna själva stationen.

vänster Dalis verk, Sexappealens spökeföreställer en huvudlös, handlös kvinnokropp. Polisen befarade att sådana bilder kunde ha inspirerat en mördare

NEDÅT Stationen stationen i Perpignan inspirerade Salvador Dali att utropa den till universums mittpunkt, men den har också ett mer olycksbådande rykte

nedan Denna kniv användes för att avlägsna Gustavsons egna könsorgan samt flera andra mäns

Men det var inte alla som fick höra talas om Dalis gudomliga inspiration som ville göra konst av den. För en okänd mördare blev den en uppmaning till våld.
Marie-Hélène Gonzalez
Trettio år efter att Dali omfamnade sin kosmiska vision hamnade Perpignan på löpsedlarna av en mycket mindre trevlig anledning. Under sex års tid försvann fyra unga kvinnor i staden; två av dem hittades döda, med kropparna fruktansvärt stympade. Den tredje gick ombord på ett tåg och försvann i tomma intet.
Marie-Hélène Gonzalez, biträde i en slaktarbutik några mil från Perpignan, var 22 år när hon kom till Perpignan på kvällen den 16 juni 1998. Hon planerade att gå längs Rue Courteline bredvid stationen och lifta till sina föräldrars hem några kilometer utanför staden. Gonzalez sade till sin familj att de skulle vänta henne kl. 22.00. Hon kom aldrig fram. Istället upptäcktes hennes stympade kropp på en ödetomt som låg längs motorvägen till Barcelona i juni 1998. Hon hade varit död i över en vecka. Gonzalez könsorgan hade skurits ut och hennes huvud och händer hade skurits av. De hittades senare i en sopsäck sex månader senare. Vid hennes sida låg en pappkartong med ett urval av hennes inre organ.
Mokhtaria chaib
För kriminalpoliserna i Perpignan kändes brottet fruktansvärt bekant; detta var något de hade sett minst två gånger tidigare. Klockan 23.00 den 21 december 1997 dödades 19-åriga Mokhtaria Chaïb sin pojkväns lägenhet precis runt hörnet från stationen och svängde in på Rue Courteline för att påbörja promenaden hem till sina rum på Cité Universitaire. Hon planerade att följa samma väg som Gonzalez hade gått, men det var tyvärr inte det enda som flickorna hade gemensamt.
Morgonen därpå, Chaïbs kvarlevor av en hundpromenerare. Även hon hade stympats med närmast medicinsk precision; hon hade dödats av tre knivhugg i hjärtat och armarna var korslagda över bröstet. Polisen grep en tillfällig småbrottsling vid namn Andres Palomino-Barrios för mordet på Chaïb. Palomino-Barrios var en läkare som hade blivit slaktarlärling eftersom han hade förbjudits att arbeta som läkare på grund av sitt märkliga beteende och sin kärlek till brott. Ändå satt han häktad när Gonzalez mördades, vilket innebar att han inte kunde vara ansvarig för hennes död. Eftersom det inte fanns några bevis som band honom till mordet på Chaïb hade polisen inget annat val än att släppa honom.
Tatiana Andujar
Mordet på Chaïb hade lett till att polisen misstänkte att det kunde finnas en spirande seriemördare på fri fot i Perpignan. Två år innan Chaïbden 24 september 1995 ringde studenten Tatiana Andujar till sina föräldrar från Perpignan Station för att fråga om de kunde skjutsa hem henne. När hennes far svarade att han inte skulle hinna bestämde sig Andujar för att lifta. Hon svängde in på Rue Courteline och försvann sedan helt enkelt. Inga spår av henne har någonsin hittats.
Fatima Idrahou
Det sista offret som hittades i Perpignan var 23-åriga Fatima Idrahou. Hon hittades död den 19 februari 2001, men den här gången var hennes kropp inte stympad och ett ögonvittne hade sett en bil lämna platsen: polisen hade inte bara en beskrivning av fordonet utan även en del av dess registreringsskylt.
Dali som inspirationskälla
Med mycket få ledtrådar fram till ögonvittnet till Idrahous bortförande började utredarna undersöka om det kunde finnas en koppling till Perpignans mest berömda mecenat. Kvinnliga kroppsdelar förekommer i många av hans verk, ofta isolerade som om de hade avlägsnats; lemlösa eller huvudlösa kroppar avbildades över hans dukar och för polisen var en del av bildspråket i Dalis målningar helt enkelt för nära den positionering och stympning som sågs på kvinnornas kroppar.
Dali hade öppet diskuterat sin fascination för sadomasochism och hans uppenbara tillfälliga upptagenhet av kvinnlig anatomi ledde till att polisen på allvar började undersöka om morden kunde ha utförts av en seriemördare med en Dali fetisch. Det undgick inte deras uppmärksamhet att hans verk hade föreställt kvinnor utan huvud eller händer, och inte heller att kvinnliga könsorgan och bröst hade förekommit på Dalis dukar. Om hans konst verkligen hade inspirerat en galning som kunde operera sina offer med kirurgisk precision, så kunde detta bara vara början.
Förståeligt nog var polisen i Perpignan desperat efter att hitta en ledtråd och gav konstexperter i uppdrag att ta fram rapporter om Dalis målningar, i hopp om att de skulle hitta någon viktig ledtråd i dem som kunde vända utvecklingen. Hundratals personer förhördes och alla släpptes; det började se ut som om mördaren aldrig skulle hittas. Så var faktiskt inte fallet.
Mördarna
För Idrahous familj skipades rättvisa 2004 när en man vid namn Marc Delpech erkände mordet på henne och hävdade att hon hade motsatt sig hans sexuella närmanden. Han dömdes till 30 års fängelse, men hade ingen koppling till morden på de andra kvinnorna eller till Andujars försvinnande.
Ytterligare ett decennium skulle gå innan DNA-tester i oktober 2014 bekräftade att Chaïbs förövare var en 54-årig man vid namn Jacques Rançon, som hade en lång historia av våldsamma och sexuella övergrepp. Trots att han erkände våldtäkten och mordet på både Chaïb och Gonzalez och dömdes till livstids fängelse, satt han i fängelse när Andujar försvann och kunde därför inte vara misstänkt i hennes fall. För Andujars familj fortsätter dessvärre väntan på rättvisa.
Trots de märkliga likheterna i morden var det i slutändan inte en seriemördare som låg bakom dem, utan minst två mördare utan inbördes samband. Även om dödsfallen tycktes tyda på att Salvador Dalis bildspråk på något sätt hade utgjort en mall för morden, visade det sig inte vara något annat än en tillfällighet: Perpignan må ha varit centrum i hans eget universum, men Salvador Dalis verk hade ingen del i morden på fyra oskyldiga kvinnor.

OVANFÖR Advokaten Etienne Nicolau (till höger) följde med offrens anhöriga till rättegången mot Jacques Rançon 2018; Rançon dömdes till livstids fängelse
infälld Advokaten Etienne Nicolau (i mitten), Conception Gonzalez (till höger) och Marie-José Garcia (till vänster), mödrar till offren, talar till journalister vid rättegången mot Jacques Rançon

Vid hennes sida fanns en kartong som innehöll ett urval av hennes inre organ

Salvador Dalis målning, La Gare de Perpignanvar en hyllning till den station som Dali ansåg vara universums mittpunkt

Salvador Dali

Salvador Dali föddes 1904 i Spanien och blev känd för sina surrealistiska verk i en rad olika medier, bland annat måleri, skulptur, film och skrivande. Han utmärkte sig genom sin tekniska skicklighet och det bisarra och ibland störande bildspråket i sin konst och visade sig vara enormt inflytelserik både under sin livstid och efter sin död 1989.

NEDANFÖR Berömd för sina surrealistiska verk, hade Dali en fascination för sadomasochism

vänster I dag är det dags, Dalis fascination för Perpignan är ihågkommen av den monumentala statyn av konstnären som står utanför stationen, med armarna utsträckta i glädje

Kannibalproblem i paradiset

Vad hände egentligen med Michael Rockefeller? Drunknade han helt enkelt, eller var hans försvinnande resultatet av något mer olycksbådande?

Aven när det gäller sista ord är Michael Rockefellers fortfarande ganska omskakande. Han sågs senast 1961 av den holländske antropologen René Wassing, när han klättrade ner från en uppochnedvänd 40 fot lång kanot och gled ner i Arafurasjön cirka tio mil utanför Nya Guineas kust. Paret hade blivit strandsatta på kanoten efter att deras dubbla pontonbåt hade vält, och deras lokala guider hade simmat tillbaka till torra land för att leta efter hjälp. Två dagar senare hade guiderna fortfarande inte återvänt och kanoten hade drivit ännu längre ut i havet. Till slut bestämde sig Rockefeller för att lämna Wassing och försöka simma tillbaka till land. "Jag tror att jag kan klara det", sa han. Nästa dag räddades Wassing av en sökpatrull, men den unge Michael Rockefeller sågs aldrig till igen.
Resan börjar
Rockefellers försvinnande blev snabbt ett extremt uppmärksammat fall av försvunna personer, helt enkelt för att han tillhörde en av de mäktigaste familjerna i USA vid den tiden. Han var det femte barnet till den dåvarande guvernören i New York, och senare vicepresidenten, Nelson Rockefeller och hans fru Mary Todhunter Rockefeller. Den prominenta familjen hade gjort sig en förmögenhet i oljebranschen och var extremt förmögna, och barnen fick en mycket privilegierad uppväxt. Efter att ha tagit examen från Harvard University 1960 med en BA i historia och ekonomi började Michael Rockefeller längta efter äventyr. Han slösade ingen tid och gav sig iväg på sin första expedition till västra Nederländska Nya Guinea (nuvarande Indonesien) för att studera Dani stammen. Expeditionen i fråga var för Harvards Peabody Museum of Archaeology and Ethnology. Antropologen och filmskaparen Robert Gardner och hans filmteam följde med Rockefeller på resan, och gruppen spelade in material till en etnografisk dokumentärfilm som hette Döda fåglardär Rockefeller arbetade som ljudinspelare.
Nästan så snart han återvänt hem till USA blev Rockefeller ivrig att komma tillbaka till Nederländska Nya Guinea och fortsätta utforska. "Det är en önskan att göra något äventyrligt", förklarade han, "i en tid då gränserna, i verklig mening, håller på att försvinna." Han åkte tillbaka kort därefter, 23 år gammal, den här gången för att studera Asmat-stammen på sydvästkusten. Den holländske antropologen René Wassing gjorde honom sällskap och de två började fördjupa sig i stammens kultur.
I ett brev hem skrev Rockefeller: "Jag har en helt igenom utmattande men mycket spännande tid här ... Asmat är som ett stort pussel där variationerna i ceremoni och konststil utgör bitarna. Mina resor gör det möjligt för mig att förstå (om än bara på ett ytligt, rudimentärt sätt) hur detta pussel är uppbyggt..."
Folket i Asmat-stammen har utvecklat en av de mest välkända träsnidartraditionerna i Stilla havet, och deras konst är mycket eftertraktad av antropologer och samlare över hela världen. Bortsett från Rockefellers behov av utforskning var huvudsyftet med hans och Wassings expedition att samla in äkta Asmat-konst för att ta med hem och visa upp i en museiutställning. Till skillnad från Rockefeller var

Föremålen ingår i Michael C Rockefeller Memorial Collection

Asmat konst som samlats in av Rockefeller och Wassing ställs ut i New York

Asmat-folket är världsberömda för sina traditionella träsniderier

Michael var den femte sonen till New Yorks guvernör Nelson Rockefeller och Mary Todhunter Rockefeller

han hade varit strandsatt i flera dagar med lite mat eller dricksvatten

träsniderier tog sig tillbaka till Big Apple. De visas för närvarande på Metropolitan Museum of Art i New York City och Tropenmuseum i Amsterdam. Rockefeller är under tiden fortfarande försvunnen.
Spekulativt tänkande
Det finns många möjligheter som har utforskats när det gäller Rockefellers försvinnande, och varje ny teori är lika sannolik - eller osannolik - som den förra. Vissa tror att han drunknade när han simmade till stranden, medan andra tror att han dödades och åts upp av Asmat-stammen som han studerade. Efter att ha varit försvunnen i tre år blev Rockefeller slutligen dödförklarad 1964. Men utan någon kropp, vem kan säga att han ens blev dödad? Kan han ha blivit inlemmad i Asmat-stammen redan när han först försvann? Kan han ha levt bland dem under de senaste 50 åren?
Den kanske mest logiska förklaringen till Rockefellers försvinnande är att han drunknade. Det var den slutsats som den holländska regeringen kom fram till när de dödförklarade honom efter att ha avbrutit den misslyckade sökningen, men de hittade inte heller några bevis som kunde ha lett dem till det antagandet. Wassing och Rockefellers kanot befann sig dock uppskattningsvis 10-12 sjömil från närmaste strand när den senare började simma tillbaka för att hämta hjälp, och det verkar mycket osannolikt att någon skulle kunna ta sig så långt över öppet vatten utan mycket tidigare träning. Det var i mitten av november i Arafurahavet. Det skulle ha varit extremt varmt och Rockefeller skulle snabbt ha blivit utmattad och dukat under för havet. Han hade varit strandsatt på en kanot i flera dagar innan, förmodligen med lite, om ens någon, mat eller rent dricksvatten, så han skulle inte ha haft mycket kraft kvar för en ansträngande simtur. Chansen att han skulle ta sig i land är mycket liten. Och så var det sakerna i havet som kan ha nått honom innan elementen gjorde det. Hajarna i vattnen kring kusten var inte kända för att vara människoätare, men det var däremot saltvattenskrokodilerna.
Den mest populära - och mest ovanliga - teorin är att Rockefeller mördades och åts upp av kannibaler. Det finns inget finare sätt att uttrycka det på. Förutom att vara skickliga hantverkare var Asmat-stammarna dokumenterade huvudjägare och kannibaler. Till skillnad från Dani folket är Asmat kulturen genomsyrad av ömsesidiga mord och barbari. På 1900-talet var hämnd mot fiender en viktig del av Asmat-kulturen, och de var kända för att konservera andra stammars huvuden innan de halverade skallarna och åt hjärnan tillsammans med sagomaskar. De trodde inte på naturliga dödsfall; varje dödsfall var resultatet av antingen mord eller offer, och deras djupa känsla för balans innebar att mordet på en medlem av Asmat-stammen måste hämnas. Rockefellers död tros av vissa ha varit en hämnd för en attack på byn Otsjanep av den holländska patrullen 1958, tre år tidigare.
Sökandet efter Rockefeller
Kannibalteorin började spridas som ett rykte 1964, inte långt efter att Rockefeller hade dödförklarats. För många framstår det som en löjlig och besynnerlig teori, men den inspirerade journalisten och författaren Milt Machlin att 1968 ge sig iväg på en expedition till Nederländska Nya Guinea med det enda syftet att undersöka Rockefellers försvinnande. I sin bästsäljande bok, Sökandet efter Michael Rockefellerundersöker Machlin möjligheten att hans objekt fortfarande är vid liv, men hålls mot sin vilja av Asmat-folket och inte har någon möjlighet att fly. Denna nya teori var inte helt oväntad; boken innehåller faktiskt ögonvittnesskildringar från personer som trodde sig ha sett Rockefeller på en ö strax utanför Nya Guinea efter att han försvunnit, även om dessa inte har bekräftats officiellt. Enligt Machlin väcktes hans intresse efter att ha blivit kontaktad av en något skum australiensisk man vid namn Donahue, som sa: "Tänk om jag berättade att jag såg Michael Rockefeller i livet för bara tio veckor sedan?" Mannen förklarade sedan upphetsat hur han hade sett Rockefeller på Trobriandöarna, hundratals mil från den plats där han hade försvunnit.
Det var inte bara Donahue som påstod sig ha sett Rockefeller i ett stycke. Den holländske missionärsprästen fader Jan Smit, som kände Rockefeller från sin tid på Nya Guinea, trodde sig en gång ha sett en Asmat-man bära ett par shorts som tillhört Rockefeller. Han trodde fullt och fast att amerikanen hade överlevt simturen från kanoten tillbaka till torra land, bara för att bli tillfångatagen av Asmat-stammen och sedan skalperad, mördad och uppäten. Tyvärr fick fader Smit inte se mycket mer bevis för sin väns försvinnande; han sköts till döds 1965.
Sedan Rockefellers förmodade död har andra självutnämnda ögonvittnen svurit på att de har sett honom vandra runt i avlägsna Asmat-byar vid liv och välmående under de senaste decennierna. Men precis som med drunkningsteorin och kannibalteorin finns det fortfarande inga som helst bevis för att dessa iakttagelser stämmer.
Förlorar hoppet
När Rockefellers reskamrat René Wassing till slut räddades av ett fartyg som skickats från Merauke, hittades han och den ovända kanoten 22 mil från Nya Guineas kust. Trots att det bara hade gått en dag sedan de två männen skiljdes åt syntes Rockefeller inte till någonstans. Den holländske guvernören Pieter Platteel skickade båtar, flygplan, marinsoldater och polisenheter för att leta efter honom. Sökgruppen växte och växte tills massor av lokalbefolkningen vadade genom träsken och mangroveträden och letade efter tecken på en kropp.
President John F Kennedy fick så småningom höra talas om Rockefellers försvinnande och skickade ett telegram där han uttryckte sin oro över saken, samt flygplan och ett lastfartyg från USA:s sjunde flotta. Nelson Rockefeller och Michaels tvillingsyster Mary, tillsammans med en grupp skandalhungriga journalister, lämnade New York för Merauka så snart de fått veta vad som hänt. Sökandet pågick i flera veckor tills de nederländska och amerikanska regeringarna tvingades ge upp och dra slutsatsen att Michael Rockefeller måste ha drunknat. Inte ens familjen Rockefellers enorma rikedom och makt kunde avslöja mer information än så, och Michael sågs aldrig mer till.

Vissa tror att Rockefeller kan ha blivit introducerad i en Asmat-stam

lokalbefolkningen vadade genom träsk och letade efter en kropp

Antropologen René Wassing fotograferad en månad efter Rockefellers försvinnande

Arvet efter Michael Rockefeller

Mer än 50 år efter Michael Rockefellers försvinnande är världen fortfarande desperat efter att få veta vad som hände med honom. Drunknade han? Eller blev han mördad av en stam på Nya Guinea och uppäten som hämnd för en orelaterad attack mot Asmat-folket några år tidigare? Vad som än hände gjorde hans historia ett bestående intryck; sånger, romaner och noveller har alla skrivits om honom. Jeff Cohen skrev en pjäs, Mannen som åt Michael Rockefellerbaserad på en novell av Chistroper Stokes, och filmen Välkommen till djungeln kretsar kring par som letar efter honom och går sina egna hemska öden till mötes. Mysteriet med Rockefeller och Asmat-stammen skakade om världen på sextiotalet och än i dag fortsätter hans arv att inspirera medierna.
Rockefellers minne har också hedrats av akademikerna. Harvard University, som räknar Rockefeller bland sina alumner, har delat ut Michael C Rockefeller Memorial Fellowships varje år sedan 1968. Stipendiet delas ut till en handfull lovande och nyfikna Harvardstudenter, som får både finansiering och möjlighet att ge sig ut på en expedition precis som Rockefeller gjorde och fördjupa sig i en kultur som skiljer sig från deras egen. Dessutom visas för närvarande en hyllning till Rockefeller och hans sista expedition på Metropolitan Museum of Art i New York City. Nelson Rockefeller donerade många av de Asmat-artefakter som hans son samlade på sig, bland annat krigssköldar, bis-stavar, kroppsmasker och träskulpturer, till museet för att utgöra Michael C Rockefeller Wing-samlingen.

© Corbis, Alamy

Killer Kinks

116Japans kändiskannibalEfter att ha dödat och ätit upp sin förälskelse går Issei Sagawa fri och drar nytta av sitt brott
12450 nyanser av Grey som gått fel
En skönhetsdrottning som gått snett, driven till vansinne av sin	lust för en man hon inte kunde få
130Spott! Svälj inte..
midnatt inkräktare

De här tandläkarpatienterna fick mycket mer än de hade räknat med

116

130

Japan's Celebrity Cannibal

Sommaren 1981 stirrade en prydlig student på Paris romantiska gator på sin älskarinna Renée och njöt av ögonblicket. Han sänkte sedan sina läppar och åt hennes

Ord Dr K. Charlie Oughton

Issei Sagawa är en av dessa märkliga mördare som blev känd för att ha begått ett brott mot endast en person. Innan han åt Renée Hartevelt - en holländsk student som han var förälskad i - hade han mördat henne och våldtagit hennes lik. Han greps fyra dagar efter att ha gjort sig av med de delar av hennes kropp som han inte ville behålla. Han hade också dömts för våldtäktsförsök på ett tidigare offer och var en småtjuv, men det är berättelsen om denna märkliga mans liv och hans förhållande till pressen som ger särskild anledning till eftertanke.
Startskott i livet
Sagawa var aldrig något normalt barn. Trots att han kom från en kärleksfull familj med rika föräldrar som älskade honom, föddes han för tidigt och hade alltid varit liten och svag i jämförelse med andra barn. Han ansåg sig också vara ful. Det vore dock fel att tro att hans fysiska brister skulle ha någon inverkan på de problem som fanns i hans sinne.
Han gick i första klass när han för första gången upplevde sexuella fantasier. Han blev fascinerad av en stilig skolkamrats lår, men det var flickorna som verkligen tog hans fantasi i anspråk. En enda stulen glimt av en ung skolflickas mjuka, vita ben när hennes kjol rynkades upp var allt som krävdes. Sagawa sa: "Det fick mig att vilja smaka på hennes kött", och från och med nu blev han besatt av tanken på kannibalism. Han tänkte att om han kunde äta köttet från någon som var vacker och frisk, skulle han själv få dessa egenskaper.
Hela Sagawas sexualitet var i själva verket störd redan från början. När han fick sin första erektion var han livrädd för att det skulle vara något fysiskt fel på honom, eftersom han inte visste vad som hände med hans kropp. Hans förvirring var förmodligen delvis ett resultat av hans perverterade sinnes interaktion med hans japanska kultur. Samtidigt som Japan utvecklade den sexuellt utforskande konst som nu förknippas med mangans berömda "tentakelporr" (genom Shunga-stilen som går tillbaka till 1600-talet), hade den västerländska synen på sex som skamligt trängt in i landet under efterkrigstiden. Detta ledde till att vissa japanska skildringar och diskussioner om sex blev eufemiserade. Orgasmer visades i konst och populärkultur genom kroppsliga funktioner som näsblod - allt som signalerade utlösning. Som en följd av detta var sex ett tabubelagt begrepp i Japan på Sagawas tid och han hade inget minne av att ens ha hört sina föräldrar säga ordet.

Sagawa sitter hemma. Han är omgiven av bilder av flickorna som fyller hans drömmar, men av storleken att döma inte av sin säng. Han gosar med sin nallebjörn. Ingen annan kan någonsin hålla honom riktigt - och det är hans eget fel

OVANFÖR Mördaren, som alltid är en outsider försjunken i sina egna tankar, är en dvärg i jämförelse med de andra patienterna på det psykiatriska sjukhus där han vårdas. De verkar mer förbryllade av honom än han är av världen

Men trots att hans tunga saknade språk för att beskriva hans tankar, bultade hans begär. Han hade ingen aning om hur han skulle tillfredsställa sig själv, eller ens någon aning om vad onani egentligen var. Så han gjorde det som ingen annan normal pojke skulle göra - han flirtade med familjens hund. Han klappade den flämtande byrackan tills den slickade hans diktatoriskt placerade organ tills Sagawa nådde extas och hans egen slapphet återvände.
Sagawas första sammanträffande med lagen kom när han fortfarande var i Japan. Han hade spionerat på en vacker blond kvinna och smugit sig in i hennes lägenhet med avsikt att dunka henne i huvudet och äta hennes medvetslösa kropp. Men hans potentiella byte vaknade och skrek. Sagawa greps och anklagades för våldtäktsförsök. I efterhand har han sagt att han var förvånad över att läkarna inte kopplade hans brott till kannibalism. Vi kan undra om det kanske berodde på att han inte hade tagit med sig sina bestick.
poetisk död
Vid 28 års ålder ville Sagawa studera komparativ litteratur - det är ju trots allt kärlekens språk. Sagawa begav sig till Sorbonne i Frankrike. På fotografier ser man honom stå framför viktiga landmärken, en till synes normal studentturist som tar del av sevärdheterna. I dokumentärer har han vävt samman dessa dimmiga semesterbilder från förr och världsberömda platser med vardagliga detaljer om de brott han skulle komma att begå i deras skugga. Han var ett stenkast från andra sightseeers som mumsade paj och frites i solen.
Det var tills en icke-fransk skönhet fångade hans blick. Hon hette Renée och han tyckte att hon var både vacker och ovanligt vänlig. Han skissade på henne i hemlighet och hittade sedan på en chans att träffa henne. Hon blev ombedd att komma till hans lägenhet under förevändningen att hon skulle spela in poesi för att hjälpa till med ett projekt för en av hans professorer. Hans lägenhet var inredd med en fluffig leksakskanin och smakfulla draperier, tillräckligt för att få vem som helst att känna sig som hemma. Mycket riktigt satte hon sig vid ett skrivbord med ekstruktur och började recitera den meny med fraser som han hade valt ut åt henne. Han har sagt att han ansträngde sig för att välja rätt, för det måste vara rätt, och han stod bakom henne en stund och lät henne smälta in.
Sedan knäppte han med fingret som utlöste avtryckaren och flamberade kulan som sköt genom hennes hjärna. Hon dödades ögonblickligen. Han svimmade.
Smakfull turism
För att få största möjliga glädje av att vara student i ett främmande klimat är det klokt att helt och hållet leva sig in i nya miljöer för att uppleva den lokala kulturen. I samma anda av utbyte kan det också vara ett tillfälle att visa värdkulturen (och andra medresenärer) sederna på din egen hemmaplan. Sagawa följde dessa råd och förhöll sig samtidigt något bisarrt artig mot sin avlidna fantasikurtisan. Han lade försiktigt hennes huvud på en bekväm handduk, tog av henne kläderna och böjde sig sedan ner och begravde sitt ansikte i hennes rumpa, som uppenbarligen var okokt. Eller, han försökte - den utländska turisten kan ofta upptäcka att förväntade handlingar inte är riktigt som förväntat och Sagawa tyckte att köttet var för hårt för hans tänder. Det gjorde ont i käken. Som han senare berättade för Vice "Oavsett hur djupt jag skar såg jag bara fettet under huden. Det såg ut som majs, och det tog ett tag att faktiskt nå det röda köttet".
De naiva, barnsliga skisser som han ritade av händelsen efteråt visar en chockad Sagawa med komiskt överdrivna tänder som upptäcker att han inte lyckats bita av det han trodde att han kunde tugga.
Han skar sedan upp kroppen med hjälp av en kniv och en såg. De delar som bäst passade hans smakpalett lades upp på tallrikar och ställdes i kylen. Sagawa var orolig för att slaktkroppen skulle börja lukta i den höga junivärmen, men var inte intresserad av att städa upp efter sig: röra var inte hans specialitet.
Efter att ha avslutat sina universitetsstudier tog Sagawa en kryssning för att fundera över sitt nästa steg. När han var ute och seglade på det blå havet träffade han en man och hans maka som åt en måltid för två, och av denne man, en slaktare, lärde han sig hur man dissekerar en kropp. (Sagawa skrev senare ett tackbrev till slaktaren för denna utbildning, men fick märkligt nog inget svar)
Resten av liket övertalades att läggas i bärkassar för att dumpas. Han återvände till Bois de Boulogne, en vacker sjö där han hade poserat för ett av sina många foton. Varför visste han inte. Han skämtade med taxichauffören om att de ovanligt tunga väskorna innehöll hans böcker snarare än en kropp. Mitt bland de allt brunare solbadarnas blickar ansträngde han sig för att släpa väskorna till en lugn plats för avyttring.
Han tittade på den strålande, röda solnedgången, förundrades över de människor som roade sig i fjärran och kände att "för första gången var allt i färg". Han vände sig om när han hörde ett skrik. En man hade upptäckt de obevakade väskorna, dragit upp gylfen på en av dem för att undersöka saken och sett en prydligt styckad kalv bland ett lakanförband dränkt i blod. "Mördare!" var ropet. Sagawa gick helt enkelt sin väg.
De förenklade teckningarna av hans brott ger en lögnaktig bild av hans liv. Han var inte herre över sin egen fiktion. Den flicka som han påstod att han mördade för att hon var vacker framställdes i hans skisser som ett litet barn - en grov kontur med utstående ögon som inte har någon likhet med den ljusa, omtänksamma kvinna som erbjöd sig att hjälpa den kämpande främlingen med hans universitetsprojekt. Främlingen var inte den vildsinta, flinande demonfigur som Sagawa ibland framställde sig själv som, utan en person som erkände att han var rädd för blod och hade haft en tendens att skaka om en flicka som han tyckte så mycket om så mycket som pratade med honom. Hans barnsliga teckningar var en fantasi som var på väg att falla sönder runt honom.
Sagawa arresterades fyra dagar senare. Så snart händelsen rapporterades i tidningarna blev det ramaskri: den franska allmänheten ville inte betala för brottslingens uppehälle. Han deporterades så småningom hem till Japan.
Det verkligt märkliga med Sagawas liv var att även om många kanske anser att han borde ha avtjänat sina sista år i fängelse, så var fängelsetiden bara en paus för att tvätta paletten. Psykiatriker intervjuade honom och ansåg att han led av en personlighetsstörning snarare än att betraktas som psykiskt sjuk på grund av sinnessjukdom. Behandling skulle i teorin inte göra någon nytta. Sagawa släpptes ut i offentligheten igen utan ett öre på fickan och utan ett jobb att gå till.
Att diska smutsen
Allmänhetens smak är konstig, men där det finns (lik)smuts finns det mässing. Detta är särskilt fallet när det finns en lokal specialitet som låter särskilt motbjudande för utomstående. Människor från hela världen ville få en smak av hans

OVANFÖR Rätt När han grips och med håret på sned stirrar den obotfärdige kannibalen på fotografen, rakt upp i ansiktet. Skrattandet från mannen bakom honom kan ha varit en indikation på den delade offentliga reaktion som skulle komma

Renée Hartevelt som ung flicka. Hon skulle växa upp till en mild, omtänksam och fantastisk kvinna innan hennes godhet ledde till hennes död i händerna på en man som inte besatt några av hennes egenskaper

Sagawa släpptes ut i samhället igen utan ett öre på fickan och utan något jobb att gå till

märkligt liv från hans egen mun. Sagawa förundras över minnet av att han plötsligt blev kontaktad av media som ville att han skulle skriva en artikel. Eftersom ingen ville anställa honom och han hade en ganska extravagant smak när det gällde heminredning (hans rymliga väggar var fulla av böcker och prydnadsföremål), kunde han inte tacka nej till de enorma summor pengar som de bildligt talat lade på bordet framför honom.
hungriga medier
Andra erbjudanden följde: han skrev böcker, skapade konsten som kantar väggarna i hans hem, medverkade i flera dokumentärer och vuxenfilmer, blev Spa magazines restaurangkritiker och gav otaliga intervjuer till en hungrig media som ville utforska det paradoxala i hans - och vår - mänskliga natur. Han är inte märklig bara på grund av sina brott, även om de naturligtvis är fruktansvärda, utan på grund av det sätt på vilket han har arbetat med medierna för att både hylla och kritisera sig själv.
Det kan kanske inte finnas något bättre exempel än den film där han medverkade på uppdrag av Terry Izu. Sagawa, en man som kallar sig själv "pervers" utan ett skämt av självutplånande ironi, vars bokhylla innehåller verk om klassiska målare som Renoir och som har en uppenbar motvilja mot begreppet vulgaritet - saker som är smaklösa eller meningslösa - samtyckte till att medverka i Izus film. I filmen ser vi honom slita i kött mitt på ett fält, spela hoppborg i illasittande sportkläder som avslöjar hans spinkiga kropp och rånar sig igenom en ironisk tolkning av sagan Lilla rödluvan. Tonvikten ligger helt och hållet på den förmodade absurditeten i att han själv är en mördare. Han visste att filmskaparna och den förväntansfulla publiken skrattade åt honom minst lika mycket som de skrattade med honom, om inte mer.
I andra änden av skalan finns Vice dokumentären som han medverkade i. Den spöklika inledningen går helt stick i stäv med innehållet och bilderna. I inledningen ljuder staccato-låga toner klangfullt medan kameran långsamt zoomar in och ut på korniga bilder av ett litet spädbarn. Detta spädbarn skulle växa upp till att bli en av världens mest ökända mördare. Beryktad inte för antalet människor han dödade, inte för vad han gjorde med henne efter hennes död, utan för kontrasten mellan det fruktansvärda i hans brott och den glädje med vilken han, om du ursäktar uttrycket, använde sina gärningar för att äta middag flera år senare.
Sagawa är uppriktigt sagt anmärkningsvärd för det sätt på vilket han utnyttjade sin beryktadhet för att bli vad den offentligt skrivna Wikipedia kallar en "mindre kändis". Det finns förvånansvärt få dokumentärer om Sagawa (förmodligen på grund av språkbarriären), men de är ganska bleka i jämförelse med de medier som mannen inspirerade när han väl fick smak för berömmelse och hamnade i rampljuset. Rolling Stones låt, För mycket blod (från albumet Undercover) handlar om honom. I videon vrider sig Mick Jagger (på höjden av sin sexuella förmåga) runt på en scen på en TV som är täckt av blod medan en ung kvinna som tittar på honom protesterar mot den kränkande apparaten.
Varje del av media hyllar kontrasten mellan Sagawa som en man som påstår sig plågas av sina brott och en hyllning till vad som bara kan beskrivas som en njutning av själva handlingen; att äta människokött är för honom inte näring eller ens en slags religiös ritual (som det var för den seriemördande kannibalen Jeffrey Dahmer) utan istället något som liknar konstnärskap. Det är inte köttet i sig som räknas, utan det sätt på vilket Sagawa närmade sig det som en upplevelsekonnässör. På fotografier ser man honom stå redo med besticken i högsta hugg inför varje nytt kulinariskt äventyr, ibland naken, ofta leende. Han ses betrakta ovanlig mat som något han måste övervinna och på så sätt distansera sig ytterligare från mänskligheten. Detta både på grund av, och trots, den oro som han påstår att hans gärningar orsakat honom.
Masochism vid måltiderna
Den här bilden av honom är märkligt nog inte helt olik den av deltagarna i den gamla japanska frågesporten Za Gaman (Uthållighet) som ägnade sig åt absurt plågsamma fysiska aktiviteter som att slå huvudet med tegelstenar för att visa sin manlighet. Det upprörande i dessa extrema handlingar ledde till att de blev mer populära i andra länder än Japan efter att de hade hånats i satiriska tv-program som den engelska serien Tarrant på TV.
Vi tittar på av förvirrad förundran över tanken att den här lilla mannen skulle kunna begå något så monstruöst. Han är trots allt officiös och ses sällan utan kavaj vid sina formella framträdanden. Vi kanske förundras över att japansk lag tillåter honom att gå fri och att den japanska kulturen hyllar hans gärningar (och åtminstone tillfälligt förevigar honom som kändis, inte mindre) och vi kanske undrar om vi också gör det,

ovan Sagawa njuter av sin plats på första parkett vid tennisturneringen NEC Federation Cup 1989 i Tokyo

Det är inte köttet i sig som räknas, utan det sätt på vilket Sagawa närmade sig det som en finsmakare

Konsten att döda

Sagawa är fortfarande en riktig konstnär och har försörjt sig på att leverera sina målningar till den internationella marknaden för mordminnen

Sagawas konst speglar hans intressen. Konstnären Kazumasa Nakagawa uppmuntrade honom att skapa landskapsbilder, men Sagawa föredrar att "göra" vackra kvinnor. Kanske inte så förvånande är de ofta nakna. Isseis andra konstverk innehåller bilder av hans brott. Med djärva penseldrag avbildas hans djävulska självporträtt bredvid enkla konturer av hans offer och de scenarier där händelserna ägde rum.
Bland Isseis övriga bilder finns porträtt av hans yngre jag som stirrar ut i rymden. Han visar sina ögon, sin näsa och sin mun som mörka fläckar, med vita prickar som noggrant lämnats tomma i pupillernas speglar. Hans bleka ansikten toppas sedan med en tjock dimma av hår. Kombinationen av de vackra färgerna, de skarpa ansiktsdragen och vår kunskap om hans våld visar kanske hur människor kommer att förbise de störande delarna av hans personlighet på grund av det intressanta och ibland barnsliga sätt han presenterar sig själv på. Den berömde konstnären Andy Warhol gjorde ju svåra, postmoderna idéer om identitet till blickfång för den hungriga allmänheten genom sina bilder av Marilyn Monroe, så varför skulle inte Sagawa kunna göra succé med konst av sig själv som en mångfärgad mördare?

Sagawas konst avbildar ofta nakna kvinnor eller brottsplatsen

OVANFÖR Den prydliga och korrekta Sagawa strålar. Vinflaskorna bakom honom antyder att han lever lyxliv, men han har talat om sin fattigdom - han måste återuppleva sitt brott varje dag för att tjäna pengar genom "vulgära" medieaktiviteter för att överleva

är hemligt fascinerade av både hans brott och den japanska reaktionen på det. Det är en fullmatad rätt av det makabra med inslag av bitterhet, sötma och grymhet som den mentala paletten kan finna helt omöjligt att förstå. Hela hans berättelse framstår som ett hopkok som både är helt människoskapat och helt overkligt. Dessutom, genom att välja att fokusera på den popkultur som har uppslukat honom, ser vi bara det imponerande metallocket som täcker måltiden snarare än den gropiga röra av en man som ligger i serveringsburken.
Fortune-kakan
Smulas sönder
Sagawas egen berättelse, bortsett från den uppenbart fruktansvärda karaktären på hans brott, är sorglig. Han har sagt så här: "Jag har skadat och förändrat många människor", men har erkänt att han faktiskt inte kan känna ånger för sina brott - hans tvång var helt enkelt för starkt. Han verkar fångad i både självmotsägelsens och förnekelsens tång, och han ändrar ofta delar av sin berättelse i intervjuer. Det är anmärkningsvärt att han inte redogjorde i detalj för sin påstådda våldtäkt av Renées kropp i Vice dokumentären, men denna information fanns i skriftliga titlar efter att han hade talat. Försummade han själv att lägga till den delen av brottet, eller redigerades filmen för att våldtäktsmän inte är lika medialt "sexiga" som en manisk joker?
Hans brott ledde till hans eget liv i upplösning. Efter utskrivningen från sjukhuset blev han helt besatt av sin besatthet. Han stal från familjen som han avgudade för att finansiera sin smak för kvinnor, bara för att upptäcka att dessa kvinnor bet tillbaka. I flera år betalade han för att få träffa dem och skaffade till och med en fixare som ordnade hans dejter, trots att han visste att kvinnorna bara var med honom för att han slösade pengar och semestrar på dem. Han vågade naturligtvis inte kannibalisera igen, så i stället tog han med dem för att se världen medan de tog med honom på en åktur. När kvinnorna lämnade honom (vilket flera gjorde när de fick reda på hans brott) kunde han hantera sina kannibalistiska tankar genom att onanera. Det gick också när han blev äldre, nådde 60-årsåldern och fann sig impotent. Den här gången var han dock helt ensam. För den store kannibalclownen har det kosmiska skämtet slagit tillbaka i ansiktet på honom på ett fruktansvärt sätt.
Förr fanns det en man med ett spjuveraktigt utseende som var villig att spela en skuggspelare eller en fantasifull stand-in för idén om vår egen potential för det vi betraktar som ondska. Nu är det en man i sjuttioårsåldern med avklippt hår, åldersbölder i ansiktet och en vilsen blick långt borta i ögonen.
Nuförtiden säger Sagawa: "Jag vill dö i lidande. Sakta slitas sönder levande. Naturligtvis skulle jag hellre bli söndersliten av en vacker kvinna än av en man". Det mest fruktansvärda är att en sådan fruktansvärd dödsönskan blandas ihop med tanken på sällskap. Han vill att någon som han kanske avgudar ska få avsluta sitt liv. Han säger orden med sorg snarare än med en fantasifull masochists sexuella salivering (eller för den delen frälsning); han verkar mena det.
Den unge pojken på hans familjefotografier valde inte nödvändigtvis att bli ond. Den äldre man som biter sig i läppen i dokumentärfilmer försöker hindra sig själv från att gråta. Han gjorde vad han gjorde för att han inte visste något annat sätt att vara.
Issei Sagawa är fortfarande i livet. Han är 66 år när detta skrivs, bor i ett litet lägenhetskomplex och behöver vårdas av en assistent efter en tids ohälsa. Hans gärningar inspirerar fortfarande filmer, som den senaste, hyllade, självreflekterande skräckfilmen Cannibal Fog. Media är både hans välsignelse och hans förbannelse. Att bli torterad till döds för dina brott, är det din önskan, Sagawa? Han berättade för Vice"Än en gång, det är min fantasi."
Att ha någon som är villig att spela idiot, men ändå spegla djupet i den mänskliga själen? Den fantasin, mina vänner, är vår.

Ursäkta mig för att jag lever

issei sagawa återupplever sitt brott dagligen och drygar ut sin förmögenhet genom att medverka i dokumentärer, filmer och intervjuer. här är några av de mest ökända medierna som kapitaliserar på sagawas utlevda fantasi

Dokumentering av kannibalmördaren
Ursäkta mig för att jag lever är en brittisk dokumentär om Sagawa, vars titel syftar på Sagawas svåra situation. Han har inte kunnat hitta ett vanligt jobb på grund av sina brott och har därför tvingats tjäna sitt uppehälle genom att medverka i dokumentärer och andra filmer som antingen förtalar honom eller gör narr av hans liv.

The Stranglers - La Folie
Detta är titelspåret från The Stranglers album. De föddes ur den engelska punkrockmusikscenen på 1970-talet. Texten är på franska och La Folie tar upp teman som Renées omtänksamma natur och Sagawas påstådda galenskap.

Intervju med Vice: Kannibalen som gick fri
En längre intervju där Sagawa berättar om sitt liv liv, innehåller denna show segment som sammanför mördarens minnen från sina fotoalbum och sin familjebakgrund med fokus på de bilder som skapats genom hans medieutflykter.

För mycket blod
Mick Jagger och hans glada män hade sympati för djävulen, eller såg åtminstone Sagawas brott som diabolisk inspiration för sin egen unika konst. I låten ses älskandes hemligheter som våld i deras relation, medan videon i sig gör referenser till Sagawas avskyvärda brott.

Dimman breder ut sig
Regissören Jonas Wolchers svenska film Cannibal Fog tar Issei Sagawas liv och leverne som delvis inspiration till en märklig berättelse där en ung man hittar vägen till andlig och sexuell upplysning genom kannibalism i en mörk, satirisk stadsbild.

Den korsstygnsbroderade mördaren
Konstnären Neil Dee specialiserar sig på skisser och korsstygnsbroderade bilder av kända mördare. Hans Sagawa-verk refererar till Isseis formella bakgrund via hans kostym, samtidigt som han utforskar hans reaktioner på media genom hans ansikte och händer.

Censurerad

© Getty Images, REX Features, Neil Dee

Sovrummet (AKA Otrogen hustru: skamlig tortyr)
Sagawa blev ombedd att medverka i porrfilmer, bland annat Sovrummet av exploateringsregissören Hisayasu Sato. Sagawa är krediterad för att spela Mr Takano, en sexlokalsägare. Det är inget för den som är svag i hjärtat.

I dimman
En berättelse i bokstavlig bemärkelse, I dimman är Sagawas egenhändigt författade roman om sina upplevelser. Den är skriven både ur hans eget och andras perspektiv, och i en översättning berättas att han "hånlog" mot en reporter trots att han var vänlig.

Sagawa Manga
Sagawa utnyttjade sina grova skisser och skrev och illustrerade en serietidning på uppdrag av en Lolita-stories-förläggare. Den finns inte tillgänglig på engelska, men en tecknad bild av Sagawa som onanerar medan han håller i ett avhugget huvud får mer än väl fram poängen.

50 nyanser av grått gick fel

Hur en skönhetsdrottnings feberaktiga förälskelse ledde till bortförande och våldtäkt av en mormonmissionär och en tabloid frenesi

Ord Paul Donnelley

Tåret är 1977. Drottningen firar sitt silverjubileum och Storbritannien är fyllt av kunglig feber. Det är Ashes-sommaren och England besegrar Australien med tre-noll i en serie om fem testmatcher. Samtidigt slår Virginia Wade Betty Stove i damernas singelturnering i Wimbledon och Manchester United vinner FA-cupen.
Men bortom kunglig och sportslig ära börjar vår berättelse året innan tusentals mil från England i Salt Lake City, Utah - hemvist för Jesu Kristi Kyrka av Sista Dagars Heliga, mer känd som mormonerna.
Glädje till världen
Joyce McKinney föddes den 6 augusti 1949 och var en blond, brunögd före detta Miss Wyoming World skönhetsdrottning med måtten 38C-24-36 och en längd på 1,75 meter. Hon var bortskämd och enda barnet till David och Marilyn, två skollärare från North Carolina, som tog en magisterexamen men inte den doktorsexamen som hon skulle göra anspråk på. Trots sina fysiska attribut och sitt intellekt var hon inte nöjd och längtade efter att bli berömd.
Efter sin konvertering till mormonismen 1972 skulle hon uppnå detta mål, om än inte på det sätt som hon kanske hade tänkt sig.
År 1973 flyttade hon till Provo, Utah, och skrev in sig på School of Theatre and Cinematic Arts vid kyrkans Brigham Young University. "Kalla mig inte Joyce", hade hon sagt till de manliga studenterna (hon hade sällan något att göra med de kvinnliga), "Jag heter Joy. Som i Glädje till världen - du vet, psalmen."
McKinneys första amorösa mål var Wayne Osmond från den berömda sångarfamiljen. Hans mor, Olive, gjorde allt för att förhindra att den yppiga blondinen skulle få kontakt med sin fjärde son. Trots deras närhet fick Joy veta att Wayne hade sin egen skönhetsdrottning - Kathlyn White, en tidigare Miss Utah, som han gifte sig med i november 1974. Nyheten skickade Joyce in i en nedåtgående spiral och hon hamnade på sjukhus med känslomässigt trauma. The Osmonds PR Ron Clark sa: "Hon blev väldigt besatt av en lätt vänskap."
Glass för Kirk
Ett slumpartat möte utanför en glassbar på huvudgatan i Provo förde McKinney samman med den 19-årige Kirk Anderson. Hon satt i en prålig persimonfärgad Chevrolet Corvette och var som alltid utmanande klädd. När Anderson fick frågan om han tyckte att McKinney var vacker svarade han: "Det var bilen jag lade märke till först."
De hade en kort flört som tog slut i augusti 1975 (tydligen var båda oskulder innan de fullbordade affären) och hon hävdar att hon blev gravid men fick missfall. Anderson kände skuld över att ha förlorat sin kyskhet i strid med kyrkans lära och erkände för sin biskop, men vid det laget hade Joy blivit förälskad och börjat förfölja honom. Kirks bil kördes av vägen och hans fönster hemma krossades. Från kyrkans högkvarter fick Anderson veta att det kanske var bäst att han reste iväg för att bli missionär på annat håll. Kyrkan flyttade Anderson till Kalifornien och sedan Oregon, där han, i ett försök att undkomma hennes uppmärksamhet, levde under ett antaget namn. Joy var i hetluften så man bestämde sig för att en utlandsstationering skulle kunna avskräcka den besatta blondinen.
Förtvivlad blev McKinney deprimerad och lades frivilligt in på Timpanagos Center i Provo för behandling. McKinney hävdade att hon rymt genom ett fönster. Hon anlitade en privatdetektiv för att följa Anderson vart han än gick och betalade för detektiven genom att posera för bondageporrtidningar och arbeta som eskort med BDSM och oralsex.
Kirk Anderson, missionär för Jesu Kristi Kyrka av Sista Dagars Heliga, anlände till sin nya arbetsplats i East Grinstead, Sussex i England i september 1976. Han flyttade till Reading innan han bosatte sig i Milton Gardens, Epsom tillsammans med 21-åriga Kimball Smith. Anderson antog att han nu var i säkerhet från McKinneys klor och fortsatte med sina affärer. Mannen kunde inte veta att det värsta låg framför honom.
Här kommer FBI
McKinney anlitade Finlays Bureau of Investigation, en privatdetektivbyrå i södra London, under namnet Beth Palmquist och betalade 120 pund (motsvarande cirka 900 pund i dagens penningvärde). De upptäckte Anderson vid kyrkan i East Ewell och McKinney gav sig iväg på jakt tillsammans med Keith May, som var lika betagen i McKinney som hon var i Kirk. Under namnen Kathie Vaughn Bare och Paul van Deusen anlände de till Heathrow den 5 augusti 1977.
Exakt fjorton dagar senare hade May (som nu använde namnet Bob Bosler) presenterat sig för Kirk Anderson, som då var 21 år, och sagt att han övervägde att konvertera till mormonismen. Planen hade satts i verket.
Torsdagen den 15 september 1977 meddelade Scotland Yard att Anderson hade försvunnit under "mycket ovanliga omständigheter". Dagen innan hade Anderson gått med på att träffa Bosler och hans kvinnliga vän vid ett tabernakel på Banstead Road, East Ewell, Surrey. Det var sista gången han hade setts. Polisen var orolig. De kontaktade sina motsvarigheter i Salt Lake City, Utah, som gjorde dem uppmärksamma på att Anderson tidigare hade förföljts av en kvinna med tvångstankar.
Till sist fri
Tre dagar efter kidnappningen dök Kirk Anderson upp igen och hävdade att en kvinna och en manlig medbrottsling hade hållit honom bunden och i handbojor i en avlägsen stuga i Lower Halstock, Okehampton i utkanten av Dartmoor.
Detective Chief Superintendent William Hucklesby, senare chef för antiterroristgruppen, bad allmänheten om hjälp med att spåra upp två amerikaner som utgav sig för att vara man och hustru. De var den 24-årige biträdande arkitekten Keith Joseph May och den 28-åriga Joyce McKinney, som gick under en rad olika pseudonymer. Inom några timmar arresterade Devon and Cornwall Constabulary de två i deras hyrbil vid en vägspärr på A30. De hittade stugan där Kirk hade hållits, som hade hyrts för 50 pund i veckan under namnet smekmånadsparet Mr och Mrs Layton. Polisen undersökte det rum där Anderson hade hållits fången och upptäckte en rad bondageföremål.
DCS Hucklesby sade inofficiellt: "Det här är det mest extraordinära fall jag någonsin har utrett. Allt jag kan säga är att vi hittade, eh, viss utrustning. Jag kan inte gå in på några detaljer, men jag har aldrig haft turen att råka ut för något liknande."
Bilen hade innehållit två imiterade .38-revolvrar, en flaska eter blandad med kloroform, nattlinnen för babydockor och en bröllopsutstyrsel, band med lugnande musik, gnidolja med kanelsmak och pälsbeklädda handbojor.
Den 29 september ställdes McKinney och May inför rätta anklagade för att med våld ha fört bort, misshandlat och olaga frihetsberövat Anderson. De häktades i en vecka av domare i Epsom, Surrey.
Be för mormonen
När McKinney den 6 oktober anlände till domstolen för en andra förhandling blottade hon sig i en kamp med en kvinnlig fångvaktare, till pressfotografernas stora förtjusning. Hon höll upp lappar skrivna på sidor ur Bibeln med texten: "Be kristna att be för mig", "Snälla, säg sanningen. Mitt rykte står på spel", "Han hade sex med mig i fyra dagar" och "Snälla, få ut sanningen till allmänheten. Han fick det att se ut som en kidnappning."
Vid en utfrågning den 13 oktober förklarade DCS Hucklesby att McKinney hade rest in i Storbritannien med ett falskt pass och förfalskade papper i åtta falska namn. McKinney hade erkänt att hon hade för avsikt att

OVANFÖRKirk Anderson var en hängiven medlem av Sista Dagars Heliga Kyrkan. Det verkade osannolikt att den långa, kraftiga mormonen skulle kunna tvingas att göra något av den lilla McKinney

Jag har aldrig haft turen att råka ut för något sådant här

NEDANFÖRDet fanns var (och är fortfarande) en nedslående brist på bevis för exakt vad som hände, men de bästa historierna är de med obesvarade frågor, vilket lämnade Fleet Street att göra det så saligt och skandalöst som det ville

Den första natten kysstes och kramades McKinney och Anderson i sängen. Den andra natten var Anderson fastbunden vid den

använda handbojor, fotbojor, pistolimitationer och en blandning av eter och kloroform vid kidnappningen. För försvaret sa Stuart Elgrod, en ung advokat som utsetts av domstolen, att "passion var motivet"
McKinney och May häktades för andra gången efter att polisen motsatt sig borgen, eftersom DCS Hucklesby hade övertygat domstolen: "Jag tror att Miss McKinney skulle försöka störa Anderson." McKinney sattes i HM Prison Holloway, där hon berättade för sina föräldrar att de lesbiska kvinnorna där helt enkelt inte lämnade henne ifred.
Rep och kedjor och
kanelolja
Vid förhandlingen den 23 november återberättade åklagare Neil Denison, QC, händelserna och förklarade att det från deras första möte i Provo, Utah, hade funnits en stark sexuell attraktion mellan de två, men att Anderson hade plågats av skuldkänslor för att ha haft sex före äktenskapet och försökt avsluta affären.
På dagen för bortförandet träffade Anderson May och hade då dragit en låtsaspistol mot honom. "Jag kände hur han tryckte in något i mina revben och han tog tag i min axel. Jag blev rädd och när jag tittade ner såg jag en pistol. Jag blev ganska rädd. Han sa åt mig att följa med honom. Jag visste inte då att pistolen var en imitation. Han tog med mig till en bil som stod parkerad cirka 50 meter bort. Jag satte mig i baksätet. I framsätet satt Joy i mörk peruk och hon hade en annan pistol. Jag trodde att den också var äkta. Hon sa något i stil med: "Hur kunde jag tro att 8 000 mil hav skulle skilja oss åt?" eller något i den stilen. Hon satte sig i baksätet med mig ungefär fem minuter efter att vi lämnat kapellet. Hon sa åt mig att sänka huvudet och Bob sa åt henne att lägga en filt över mitt huvud så att jag inte skulle kunna se vart jag var på väg."
May körde till stugan i Okehampton, där McKinney tillagade friterad kyckling, potatismos och chokladkaka - Andersons favoritmat. Hon gjorde klart att Anderson inte fick åka förrän han hade gått med på att gifta sig med henne. I sovrummet efter middagen bäddades sängen med blå silkeslakan "för att matcha Kirks ögon" Den första kvällen kysstes och kramades McKinney och Anderson i sängen men gick inte längre. Den andra natten använde May en tre meter lång kedja för att binda fast Anderson och lämnade paret ensamma i tjugofyra timmar.
Det var den tredje natten som saker och ting eskalerade efter att Anderson hade bett McKinney om en ryggmassage med kanelolja för att få honom att slappna av. Joy sa att hon slet av honom hans mormonska "plagg" - underkläder som manliga och kvinnliga mormoner bär för att hjälpa dem att inte ge efter för köttets synder. "Det fanns bara ett sätt att få Kirk att lämna mormonismen, och det var att älska med honom", berättade hon senare, "eftersom det är helt tabu för en mormonsk missionär att ha en kärleksaffär."
McKinney hade oralsex med Anderson och sedan ägde ett fullständigt samlag rum, även om det var mot Andersons vilja, säger han. "Kedjorna satt hårt och jag kunde inte röra mig. Hon fortsatte att ha samlag. Jag ville inte att det skulle hända. Jag var mycket upprörd", tillade han. "Det kändes som om hon våldtog mig." På frågan om hur en kvinna kunde våldta en man förklarade han att hon hade utfört oralsex tills han blev upphetsad och sedan satt grensle över honom. McKinney ifrågasatte detta och sa att en man bara kunde ha sex om han ville, annars var det "som att försöka tvinga in en marshmallow i en parkeringsautomat".
Stuart Elgrod påminde Kirk om att när han återvände till London var han ensam med Joyce men gjorde inget försök att fly. De gick till American Express kontor i Haymarket, promenerade runt Trafalgar Square och åt sedan lunch på Hard Rock Cafe i Piccadilly: "Du försökte inte ens rymma?" Han svarade: "Nej, för jag visste att jag skulle tillbaka till Epsom."
Pressens samlade led fann en aspekt av hela affären förbryllande. McKinney var en skönhetsdrottning med en imponerande byst. Kirk Anderson verkade inte vara den typ av man som kunde väcka så djupa känslor hos en kvinna som McKinney. Han vägde cirka 18 kilo, hade enorma händer och fötter, "ett nötkreatursliknande, mjölkutfodrat utseende", bar pilotglasögon och stapplade plattfot snarare än gick. Joy förklarade: "Han var den mest väldoftande och renaste man jag någonsin känt. Han duschade och tvättade sig två, tre gånger om dagen. Vartenda litet hårstrå var helt rent. Och hans hud, jag bara älskade att lukta på hans hud."
Tagen på bar gärning
Hon förklarade att hon och Kirk hade blivit tagna på bar gärning av hennes far på en vattensäng som hon hade placerat på golvet i vardagsrummet i föräldrarnas hus i Provo. "Pappa kom och tog oss mitt i", minns hon. "Han spottade och sa att han bara skulle hämta ett glas vatten, men stackars Kirk", hennes pekfinger pekade framåt, "han gick bara så där."
Vid en förhandling den 6 december hänvisade domstolen till ett tidigare uttalande av McKinney där hon sa att alla aktiviteter med Anderson var frivilliga och att bondage och oralsex var för att hjälpa honom med hans svårigheter. "Kirk kan inte få orgasm om han inte är bunden", sa hon. "Hans mamma var överdominant och han fick ingen njutning av samlag."
Hon sa till domstolen: "Jag älskade Kirk så mycket att jag skulle ha åkt skidor nerför Mount Everest naken med en nejlika i näsan."
Stuart Elgrod för Joy försökte få åtalet ogillat, liksom Bob Marshall Andrews för Keith May, och hävdade att May inte såg ingripandet som en kidnappning utan som en räddningsaktion från en "förtryckande och tyrannisk organisation"
Elgrod berättade för domarna: "Man kan inte begå ett mord på en katt med den här bevisningen, än mindre på den här unga damen." Han citerade från Salomos sångtillade han: "Många vatten kan inte släcka kärleken, inte heller kan översvämningarna dränka den" innan han avslutade med en flört av Shakespeare: "Det verkar som om mormonen protesterar för mycket."
Joy kände sin publik och hjälpte dem när hon fortsatte. Äventyret hade kostat henne 17.000 dollar

NedanMcKinney med Fleet Street-journalisten Peter Tory, som skrev för Sunday Express, Daily Mirror och Daily Star. Tory följde efter McKinney för att få scoopet efter tefter att Express betalat henne 40 000 pund

VÄNSTER McKinney var tidigare skönhetsdrottning i Miss Wyoming World (inte att förväxla med Miss Wyoming-tävlingen) och var van vid att stå i rampljuset. Hon hävdar att hon har en IQ på 168

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

VÄNSTER"I behöver inte tigga om pojkars tjänster", sa McKinney i rätten och hävdade att relationen hade varit frivillig. "Jag är 38-24-36, så jag behöver inte tigga ... [han] flinade som en apa"

McKinney hade oralsex med Anderson och sedan ägde fullt samlag rum, även om det var mot Andersons önskan, sa han

kärlekshistoria eller skvallerblaska?

en dokumentär var oundviklig, det är bara förvånande att det tog 25 år innan någon gjorde den

År 2009 kontaktades Joyce McKinney av Errol Morris, en filmskapare som höll på att göra en dokumentärfilm som hette Tabloid om hennes liv. McKinney deltog, uppenbarligen under intrycket att det handlade om paparazzi. Hon hatade dock den färdiga filmen och anklagade Morris för att få henne att framstå som en galen sexförbrytare och prostituerad. Hon dök upp på filmvisningar och ropade "Lögnare, lögnare" mot filmduken och försökte till och med stämma Morris för förtal, men hennes fall avvisades av domstolen.

Brott av passion

RättUnder rättegången 1977 bedyrade McKinney sin oskuld i kidnappningen av Anderson från baksätet på en polisbil genom ett antal anteckningar klottrade på sidor utrivna ur Bibeln

omräknat till 9 000 pund - "hela mitt livs besparingar" Hon fortsatte: "En kvinna som våldtar en man? Han, 18 kilo och jag, åtta kilo? Kom igen, vem skojar med vem?
"Varför rörde han på höfterna med mig? Jag sa: 'Älskling, känns det bra? Gillar du det så här?' Och han sa: 'Puh - HOT'." Hon fortsatte: "Hans mamma kan massera hans rygg från och med nu. Jag vill inte ha något mer med honom att göra." Om bara de orden hade varit sanna.
Domare beslutade att McKinney och May hade ett fall att svara på och båda ställdes inför rätta och släpptes mot borgen på 3.000 pund vardera efter tre månader i fängelse. De var tvungna att bo i det hus som McKinneys föräldrar hyrde i Tufnell Park, inte ha någon kontakt med Anderson, iaktta utegångsförbud mellan kl. 21.00 och 09.00 och rapportera till polisen två gånger dagligen. Joy släpptes visserligen omedelbart, men det tog Keith May ytterligare tre dagar innan han kunde samla ihop pengarna till borgen.
Ett datum för rättegången sattes till Central Criminal Court den 2 maj 1978, men den brittiska allmänhetens önskan att bli underhållen av ännu fler detaljer om den blonda modellen och den handfängslade mormonen skulle komma att grusas.
Trålning på gatan
av Skammens gata
När Joy väl var fri utnyttjade hon sin frihet till fullo. Hon trålade igenom redaktionerna på den nationella pressen och erbjöd sig att berätta sin historia exklusivt och började budgivningen på 50 000 pund (278 000 pund i 2015 års penningvärde). Hon satte också in en annons i Variety där hon meddelade att hon "skriver en bok och ett filmmanus! Denna gripande kärlekshistoria har tagit Storbritannien med storm och skapat förstasidesrubriker i alla brittiska tidningar. På grund av det överväldigande antalet förfrågningar per telefon (10-20 samtal per dag) är hon tvungen att leta efter representation. Legitima parter vänligen kontakta endast via brev: Stuart Elgrod".
Olyckligtvis för Joy har Daily Mirror också upptäckt en annan annons som McKinney placerat i LA Free Press som avslöjade en något mindre hälsosam sida av henne. Det var för samma arbete som hon hade gjort för att finansiera sin jakt på Kirk Anderson. Hon kallade sig "Joey" och erbjöd "S&M, B&D, eskorttjänster, nakenbrottning, erotiska telefonsamtal, smutsiga trosor eller bilder. Maila dina fantasier till Joey. Klientel med högre inkomst föredras (män eller kvinnor). Ah älskar blyga pojkar, smutsiga gamla män och sugah daddies!"
Den 13 mars lättade man på restriktionerna för borgen, vilket gjorde att hon kunde gå ut på kvällen. Den 11 april skrev Peter Tory, biträdande redaktör för William Hickeys skvallerkrönika på Daily Expressoch följde med Joy till premiären av The Studfilmversionen av Jackie Collins bonkbuster, med hennes äldre syster Joan och Oliver Tobias i huvudrollerna. Tory och McKinney svepte upp till Empire Leicester Square i en Rolls-Royce och blixtarna smällde.
I slutet av kvällen släppte Tory av henne vid huset som hon delade med Keith May. Tory skulle bli den sista brittiska journalist som såg paret, för nästa dag flög May (som kallade sig Richard McGrory) och McKinney (under det falska namnet Darleen O'Connor), utrustade med fjorton resväskor, från London Airport till Shannon på Irland. Där påstod de sig vara medlemmar i en dövstum teatergrupp på väg till Kanada för att uppträda. De gick ombord på sitt flygplan och reste in i Amerika vid Buffalo.
Att flyga i blindo
Historien slutade inte där. Den Daily Mirror hade, med viss hjälp av Joy, sammanställt en enorm dossier för att köra efter rättegången men förbjöds av Director of Public Prosecutions som ännu inte hade beslutat om att utfärda order om utlämning. Tidningens redaktör Mike Molloy sammanfattade sin besvikelse med att säga: "Jag känner mig som Harry Truman skulle ha gjort om han hade fått en atombomb i slutet av andra världskriget - och inte haft ett plan att släppa den från."
Molloy skulle snart få möjlighet att detonera sin atombomb. Det var dock en av hans tabloidrivaler, the Daily Expresssom hittade McKinney och May i Atlanta, Georgia, där paret var maskerade som indianer och nunnor.
Kiss'n'tell
Tory hade flugit ut till Atlanta med kontanterna i en resväska. McKinney och May dök upp på Hilton-hotellet på Atlantas flygplats i fettfärger "som karaktärer från en riktigt dålig amatörproduktion av Ali Baba", sa Tory.
I rädsla för att FBI skulle följa efter henne insisterade McKinney på att flytta från hotell till hotell medan hon berättade om sitt färgstarka förflutna. "Det fanns ingen känsla av att hon någonsin hade varit något annat än en söt flicka från landet och hon fastnade i den här affären i London", säger Tory. "Jag tyckte att det var lite tråkigt faktiskt." Torsdagen den 18 maj 1978 publicerade Express mcKinneys berättelse under rubriken "My Undying Love". Det fanns ett fotografi av henne i en polotröja med en nejlika mellan tänderna. Samma dag publicerade Daily Mirror en spoiler där McKinney beskrevs som en kvinna med lös moral, tillsammans med ett fotografi av henne naken.
På ett hotell i Myrtle Beach, South Carolina, blev McKinney mycket upprörd över Mirror berättelsen. "Det var som något från Exorcisten", minns Tory. "Hon skrek och skrek och det verkade som om hon var på väg att hoppa från balkongen. Hon sprang till balkongen och slet ner gardinen. Jag tänkte, Gud, hon kommer att hoppa över kanten och det fanns dessa amerikanska turister nedanför i solstolar - hon skulle ha tagit dem med sig."
McKinney fördes till sjukhus och fick lugnande medel. Tillbaka på Fleet Street dagen därpå skrev Express försvarade hennes heder, medan Mirror publicerade ett fotografi av henne sittande naken på en häst.
Den 19 juni 1984 greps McKinney nära Salt Lake City Airport där Anderson arbetade: hon anklagades för fortsatta trakasserier. I hennes bil fann polisen ett rep och ett par handbojor.
Fallet avskrevs den 21 september när hon inte dök upp i rätten. Den 14 juli 2004 greps hon för att ha kommunicerat hot och för att ha visat djurplågeri.
Yappily i alla sina dagar
I augusti 2008 var Joyce, som kallade sig Bernann McKinney, återigen i nyheterna efter att ha betalat 25.000 pund till sydkoreanska forskare för att få sin döda pitbullterrier Booger (som dog i cancer i april 2006) klonad. Fem valpar föddes den 28 juli 2008.
År 2009 kontaktades hon av Errol Morris, som gjort en dokumentärfilm om hennes liv Tabloid och deltog. Hon hatade dock den resulterande filmen och dök upp på filmvisningar och skrek "Liar, liar" mot skärmen.
Var är de nu?
Joyce McKinney bor i Palm Springs med sina fem klonade hundar. Hon berättade för en journalist: "Jag är äldre nu, jag har hjärtproblem, jag är förlamad och delvis blind. Jag är bara en liten gammal dam som med dimmiga ögon ser tillbaka på en otrolig förlorad kärlek."
Kirk Anderson bor med sin mormongodkända fru i Utah, där han arbetar som resebyrå. Keith May dog 51 år gammal 2004 av njursvikt, medan Stuart Elgrod flyttade till Israel 1980 och dog efter en lång tids sjukdom 2010. Bob Marshall-Andrews, QC gick i pension som parlamentsledamot för Labour 2010, efter att länge ha varit en nagel i ögat på Tony Blair.Peter Tory arbetade under många år med William Hickeys dagbok på Daily Expressoch skrev även skvallerkrönikor för Sunday Express, Daily Mirror och Daily Star. Han avled i cancer 2012, 73 år gammal. Mike Molloy var redaktör för Daily Mirror från 1975 till 1985. Efter att ha lämnat tidningsbranschen började han skriva barnböcker. Neil Dennison, QC, gick i pension i mars 2001 efter att ha varit Common Serjeant of London sedan 1993, den näst högste domaren vid Old Bailey.

I Irland påstod de sig vara medlemmar i en dövstum teatergrupp som var på väg till Kanada för att uppträda

Skönheten gjorde mig
till en sexslav

en hungerskräck drabbade den yppiga blondinen; detta var en vinst för de brittiska tabloiderna

Den dagliga spegeln
22 maj 1978
The Daily Mirror älskade historien om en lustfylld siren som fångade den mycket större och till synes oförvitlige Anderson. Lite grävande och en lycklig ledtråd gav upphov till mjukporrbilder från hennes tvivelaktiga förflutna, som omedelbart trycktes samma dag som Daily Express får sin exklusivitet.

Den dagliga tidningen Express
22 maj 1978
The Daily Express får nys om scoopet när McKinney ber om 40 000 pund för sin historia. Tidningen går ut med rubriken "Min odödliga kärlek: Jag vill fortfarande ha min mormon". Den har sedan dess beskrivits som "lite tråkig egentligen" av reportern Peter Tory, men den kommer åtminstone direkt från hästens mun.

självbiografi
Maj 1984
McKinney förlorade aldrig riktigt sin smak för rampljuset. I en självbiografi från 1980-talet porträtteras McKinney som en prinsessa som förlorat sin prins, men den publicerades aldrig. Hon dyker snart upp i tidningarna, den här gången efter att ha gripits för att ha förföljt Anderson i närheten av hans arbetsplats 1984.

kloning av hundar
7 augusti 2008
Efter nästan ett kvarts sekel har McKinney anlitat sydkoreanska forskare för att klona hennes pitbullterrier. Det är en intressant historia till att börja med, men sedan upptäcker tidningarna att det är deras favorit, den före detta mormonfördrivna, kinky skönhetsdrottningen, som står i centrum för det hela.

Tabloid
3 september 2010
McKinney befinner sig på andra sidan lagen när hon driver en gemensam stämning mot filmskaparen Errol Morris, som hon anser har förtalat henne i sin film Tabloid som sexförbrytare och prostituerad. Stämningen misslyckas eftersom domstolen beslutar att filmen inte framställde henne på ett felaktigt sätt.

© Press Association; Dreamstime

KILLER KINKS

Spotta! Svälj inte..

En tandläkare i North Carolina fängslades efter att ha injicerat sin sperma i patienternas munnar - ett decennium senare hindras hans försök att öppna en ny tandläkarmottagning

Patienterna till John Robert Hall, en tandläkare från Charlotte, North Carolina, fick en chock 2004 när de gick in för en kontroll - och fann att Hall hade lurat dem att svälja hans sperma.
"När jag svalde smakade jag på det och det var sperma", säger ett av hans offer. "Han sa att det var rengöringsmedel."En annan sa: "Det luktar som sperma", medan Hall förberedde en spruta fylld med ett misstänkt ämne, varpå han svarade: "Du är galen." Han sa till henne att det var en lösning som skulle hjälpa till att stoppa blödningar i munnen.
Sammanlagt sex patienter berättade om Halls beteende och hävdade att han använde sprutor för att spruta ner sina kroppsvätskor i halsen på dem. En sjunde patient berättade också att han hoppade upp på henne när hon låg i tandläkarstolen och "... började snurra mot hennes underkropp på ett sexuellt sätt"
Delstatens tandläkarstyrelse anklagade Hall för att ha brutit mot tandläkarnas vårdstandard, för att ha uppträtt omoraliskt och för att ha begått sexuella övergrepp mot sina patienter. Hans licens drogs in den 5 november 2004. Han greps kort därefter och polisen utredde anklagelserna mot honom.
Innan han greps hade flera av Halls tidigare anställda lagt märke till misstänkta sprutor som lämnats kvar på hans kontor, men han hävdade att han samlade in prover på sin egen sperma eftersom han tog Propecia (används vid behandling av manligt håravfall) och var orolig för lågt spermieantal.
Vid rättegången befanns Hall skyldig till sju fall av sexuellt övergrepp och fick ett ganska lindrigt straff på fyra månader i Mecklenberg County-fängelset. Hans licens att utöva tandläkaryrket återkallades också permanent.
Men det slutade inte där. I november 2015 var Hall nära att öppna en ny tandläkarmottagning i Belize, men hans plan omintetgjordes efter att han hade annonserat efter en ny tandläkarassistent i en tidning.
"Vi undrade hur han hade fått en licens för att utöva [tandvård], eftersom det traditionellt är en noggrann och lång process som avskräcker många utlänningar från att ens försöka", säger The San Pedro Sun redaktör, Tamara Sniffin, vars misstankar väcktes efter att ha tryckt annonsen.
Halls begäran om att förnya sin tandläkarlicens kan ha godkänts i utbyte mot mutor till beliziska tjänstemän; enligt Sniffin är praxis inte ovanlig. Sniffin larmade polisen i San Pedro, och Hall greps några timmar innan den nya mottagningen skulle öppna.
"Det fanns inte en chans i helvetet att jag skulle låta det där perversa svinet röra en enda människa på den här ön", fortsatte Sniffin. "Jag tackar dem som uppmärksammade oss på det här och samarbetade med oss för att stoppa det här äcklet."
Hall släpptes efter att ha betalat borgen och beklagade sitt gripande i ett 1.400 ord långt manifest. Han skrev: "Jag trodde aldrig att jag skulle bli förlöjligad, utskälld och förlöjligad med skadliga hot mot mig och min hund baserade på antaganden istället för fakta när jag anklagades för en äcklig och absurd handling som att placera sperma i patienters munnar. Jag gjorde inte det jag anklagades för att göra!"

© San Pedro Sun; Getty

Lokaltidning San Pedro Sun var närvarande när Halls klinik stängdes på öppningsdagen